Tartalomjegyzék

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Claire Robins

Sorsok tükre

-Vystera Árnyai-

Claire Robins: Sorsok tükre - Vystera Árnyai -

Sorsok tükre

1.rész

©Claire Robins

Szöveget gondozta: Márton G. Zsálya

Borítóterv: Claire Robins

epub ISBN 9786156373083

mobi ISBN 9786156373090

Szerző facebook oldala: https://www.facebook.com/sorsoktukre

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

„Ahogy végignézett a többieken, boldogság töltötte el, ő is a része akart lenni

a történetüknek, úgy érezte, hazaérkezett. Mintha ez mind csak rá várt volna.

Az életük egyáltalán nem volt egyszerű… de sosem választott volna mást.”

Prológus

A kocsi egyenletesen haladt a köves úton, az azt húzó két pej néha hangosakat prüsszögött a patájukkal felvert portól. Tűzött a nap, kora délután tájékára járt, a kocsis hátán folyt az izzadtság, vastag csíkokat hagyva piszkosfehér ingjén. Mellényét már rég levette, kalapját is csak azért hagyta a fején, hogy ne kapjon napszúrást. A kocsiban ülő három főnek legalább annyival könnyebb volt, hogy a nap nem égette őket, de a fiatal, előkelő hölgy így is sűrűn legyezte magát csipkés szélű legyezőjével, míg férje a homlokát törölgette zsebkendőjével. Négyéves fiukat zavarta a legkevésbé a hőség, ő vidáman játszott fából faragott lovával és lovag kezesbábjával. Láthatóan tehetősek voltak, ruhájukat gazdagon díszítette csipke és selyem, maga a hintó is díszesen faragott volt, látszott, hogy igazi minőségi anyagokból készült. Ahogy haladtak, az asszony egyre idegesebben tekintgetett ki az ablakon.

– Messze vagyunk még, Manfred? – kérdezte feszült hangon a férjét.

A férfi pislogott kettőt, mint akit most ébresztettek fel az álmából, úgy fordult oda meglepetten a nőhöz, majd lágyan elmosolyodott.

– Ne aggódj, sötétedésre odaérünk – simította meg a felesége arcát, de a nő hangosan felsóhajtott, s visszafordult az ablakhoz.

– Nem tudnánk kicsit gyorsabban menni? Szeretnék minél hamarabb a városba érni.

– De mi a baj, Amelia? Mitől félsz ennyire?

Manfred megfogta a neje kezét.

– Nem tudom. Valamitől nagyon rossz előérzetem van. Talán csak szeretném ezeket minél hamarabb a ládában tudni – a mellettük heverő pergamentekercsre pillantott.

– Nem lesz semmi baj. Rémeket látsz, kedvesem. A tekercs biztonságban van nálunk, rendben haza fogunk érni vele.

– Úgy legyen – sóhajtott fel a nő, s egy halvány mosoly húzódott az arcára.

Nagyon remélte, hogy férjének igaza lesz. A nap végre elkezdett lefelé ereszkedni, bár a hőség még mindig rettenetes volt, a por pedig fullasztó. Messze nem látszott semmi, csak a kietlen sivatag, az út mentén is csak néhány fa élte túl az itteni forróságot. Ütemesen kopogtak a paták a sárga köveken, a kocsi kerekei alatt csikorogtak a kavicsok. Amelia halkan dudorászni kezdett, fia arcára pedig máris széles mosoly ült ki, ahogy felismerte a dallamot. Hamarosan azonban megtörték az álmosító hangokat.

Messziről kiáltások és lópaták dübörgése hallatszott. Mindhárman felkapták rá a fejüket.

– Valahová nagyon sietnek… – jegyezte meg Manfred, ahogy kinézett az ablakon, ám a következő pillanatban egy nyílvessző hasította át a fejét.

Amelia hangosan felsikított, a kocsis pedig feleszmélve pillantott körbe, hogy mi történik. Azonnal vágtába ugratta a lovakat, a kocsi pedig hangos tiltakozással meglódult előre. Amelia rögtön magához vonta a fiát, s oltalmazóan ölelte őt, de bármennyire is reménykedett, hogy megmenekülnek, a hintót hamarosan utolérték. Reccsent a fa, szakadtak a vaskapcsok, a kocsi pedig hangos csörömpöléssel az oldalára borult, és ripityára tört. A lovak megsebződve és pánikba esve rohantak tovább, nem érdekelte őket, hogy a hám még rajtuk maradt. A kocsis a törmelék alá szorulva várta a végzetet, ami el is érte a nyakát átszelő hideg penge formájában, ahogy az egyik üldöző a kardját kivonva leugrott a lováról, és lenyeste a fejét. Amelia messzire gurult, testét zúzódások és horzsolások borították, ruhája több helyen elszakadt. Tekintetével fiát kereste. Ő járt a legszerencsésebben, egy halom szikla mellett ért földet.

– Bújj el… rejtőzz el… – suttogta neki az anyja.

A fiú remegve nézett körbe, de anyja sürgető pillantása erőt adott neki. Gyorsan bekúszott két szikla közötti résbe, s megpróbált a legmélyebbre húzódni, kinézni sem mert. Mire a por elült, az üldözőik is odaértek.

– Szegény nő, hogy ezt végig kellett nézned… – szólalt meg az egyikük gúnyosan, a fejét csóválva.

– Mit akartok tőlem? – nézett fel rájuk rémülten a nő, próbálta mozgatni a lábát, de nem ment, valószínűleg eltörhetett.

– Tudod te azt jól – vigyorodott el egy másik, hórihorgas férfi, a kezében pedig már ott is pihentek a tekercsek.

– Hol a fiad? – vágott közbe az első kemény hangon.

– Nem jött velünk. A nagyapjánál maradt.

– Hazudsz! Látták beszállni veletek a kocsiba.

– Az a szolgája volt. A szomszéd faluban leszállt, csak a rokonaihoz jött velünk.

– Milyen jószívűek vagytok…

– Kérlek… kérlek, hagyjatok… Megvan, amit kerestetek… – emelte fel a kezét a nő, hogy árnyékoljon, hátha jobban meglátja a támadóit, de a nap még mindig a szemébe tűzött, csupán sötét sziluettjüket látta a fényben.

– Az igaz. De nem csak erre szólt a megbízás – vigyorodott el az első, s egyetlen lendületből lenyeste a nő fejét.

A fej tompán puffant a porban, s egészen a széttört kocsi kerekéig gurult, arcára rémület fagyott rá, szája néma sikolyra nyílt. Tekintete üresen meredt a semmibe, miközben gyilkosa unottan letörölgette a karjáról a vért.

– Szerencsétlen ördög… – szólalt meg egy harmadik, s elkezdte átkutatni a roncsokat.

– Találjátok meg a gyereket! Erre kell lennie valahol!

– Ugyan… Ez csak egy kölyök. Felesleges ezzel bajlódnunk, innen nem juthat messzire. Még az éjjel meghal. Egy gonddal kevesebb.

– Helyes… Menjünk vissza minél hamarabb a városba, ez a gyerek már nem árthat senkinek. Talán már most halott. Ha elrohant, akkor biztosan.

A vezérük hosszúnak tűnő másodpercekig hallgatott, a szemével pásztázva az embereit, de végül bólintott.

– Nincs itt több dolgunk.

Azzal fel is ültek a lovaikra, és elvágtattak.

*

Éjjel vándorzenészek egy csapata hajtott arra, út közben énekelgettek. Sötét volt már, így az idő is egyre hidegebb lett, próbáltak sietni, egyik tagjuk mágiával idézett meleget a kocsijukba, de már az sem tartott ki sokáig. Hirtelen a kocsi megállt, páran felborultak a gyors helyzetváltoztatástól, a többiek pedig zavarodottan pislogtak előre.

– Mi történt, Jenoa? Miért álltunk meg?

– Haladjunk már, meg fogunk fagyni!

– Nem fogtok örülni – sóhajtott fel a kocsis, a kalapja alatt megvakarva a fejét.

Ketten leugrottak a szekérről, hogy megnézzék, mi állta útjukat, egyikük azonban elhűlve kapta a szája elé a kezét.

– Itt meg mi történt? – sóhajtott fel az előző nő.

Erre már a többiek is előkerültek, s meglátták végre a roncsokat, amik a délutáni támadásból megmaradtak. Ez képezett előttük torlaszt.

– Nem tudom… De az biztos, hogy el kell hordanunk a törmeléket, hogy tovább tudjunk haladni.

– Mi legyen ezzel a három szerencsétlennel? – lépett közelebb egy fiatal elf a holttestekhez, mindhármat kikezdték már a dögevő madarak.

Az első nő oldalra fordult, s elhányta magát a látványtól.

– Itt nem maradhatnak. Eltemetjük őket – szólalt meg komor arccal egy idősebb férfi, minden bizonnyal ő lehetett a csapat vezére.

Mindenki bólintott, s neki is álltak elhordani a faléceket, s hamarosan három rögtönzött sírt is ástak a három embernek. Az egyikük, ahogy lehajolt a földre egy díszesebb ládáért, csillogásra lett figyelmes a sziklák között.

– Hé, itt van valami… – szólalt meg, majd benyúlt a nagyobb résbe, de máris kirántotta a kezét egy fájdalmas kiáltás kíséretében. – Ez megharapott!

– Mit találtál, Bron? Rókát vagy borzot? – lépett közelebb egy idősebb nő, de a résből jövő nyüszögő hangokra összeráncolta a szemöldökét. – Ez valami egészen más.

Óvatosan benyúlt a két szikla közé, nagy nehezen megfogta a hang forrását, ami azonnal kiabálni és rángatózni kezdett.

– Hisz ez egy gyerek…

– Engedjetek! Hagyjatok! Anya! Anya! Apa! Anyukám!

– Na, na, nyugodj meg…

A nő óvatosan közelebb húzta a kisfiút, s csitítgatni, ringatni kezdte. A gyerek lassan lenyugodott, majd hangos zokogásban tört ki.

– Szegény pára… Az ő szülei lehettek… – a fiatal elf torka összeszorult. – Mi legyen vele? Nem hagyhatjuk itt…

– Nem is hagyjuk. Elvisszük magunkkal – ringatta tovább a nő, közben a kisfiú nyakában lévő címeres pecsétgyűrűt nézegette, az csillanhatott meg a holdfényben.

– Na de mégis hogyan? Hisz mi magunk is alig tudunk megélni…

A nő elmosolyodott.

– Majd felneveljük. Énekes lesz belőle is.

1. fejezet

Nem egészen száz év telt el a tragédia óta. Az akkori kisfiú felnőtt, páratlan hangjával gazdagította a vándorzenészek csapatát. Megnősült, gyermeke lett, majd annak is gyermeke lett. Teltek-múltak az évek, mire a család brutális legyilkolásából egy feledésbe merült emlék lett csupán…

*

A város piaca zsúfolásig telt. Egy egész teret elfoglaló helyen legalább száz különböző stand állt, az árusok egymást túlkiabálva kínálták a portékájukat. Mindenféle szerzet megfordult itt: emberek, elfek, félszerzetek, de még néhány törp is erre vette az útját, ha a városon kellett keresztül utazniuk. Egyedül az óriások nem jöhettek be ide, egyszerű okból: a méretük miatt. A törpök és félszerzetek így is épp eleget szitkozódtak, ha elvesztek a kétszer olyan magas népek között. Bármennyire is színes volt a társaság, mégis az emberek voltak fölényben, ez a város az ő területükhöz tartozott.

A piac melletti utcán egy család sétálgatott. Pontosabban egy apa, a fia és egy lány. Nemesek voltak, a férfi és a fiú ruhája díszesen hímzett volt, csipkék és gyöngyök tarkították mindenhol. A tizenkét éves lány már inkább kinézett a szolgájuknak, kopott, mások által levetett ruhában lépkedett mellettük, vállig érő barna haja kócos volt. Natasha volt a neve… de mindenki csak Nashnek szólította.

Az idősebb férfi komor tekintettel nézett a piac felé, mogyoróbarna szeme megvillant, csontos arca grimaszba húzódott.

– Ch… Csőcselék… Úgy verekednek egymással a falatokért, mint a hiénák.

– Némelyiknek még a hangja is olyan – röhögött fel a fiú.

Igazi elkényeztetett csemete volt, pisze orrát mindig magasan hordta, rövid haját a legutóbbi divat szerint vágatta, kezét csípőre téve, peckesen lépkedett apja mellett. Jó sora testalkatán mutatkozott leginkább, derekát alig érte be bármilyen öv, s arca is kerek volt, akár a hold. A lány csak forgatta a szemét, két beképzelt idióta, gondolta. Utálta őket. Még a férfi bátyja fogadta be őt a családba, őt szerette. A jó öreg Albert. Sajnos ő pár hónapja meghalt. Helyette a nagyképű öccse, Ralph viselte most gondját. Míg Albert jószívű és kedves volt, mindig segíteni szeretett volna a szegényeken, Ralph csak a pénzt hajkurászta, különbnek tartotta magát a többi embernél, és egy… Hogy is szokta mondani? Egy rakás csürheként tekintett a közemberekre. A fia pedig, Deren… ő még nála is rosszabb volt. Mindig azt képzelte magáról, hogy neki minden jár, csak azért, mert ebbe a családba született. Járt is neki minden… csak ész nem.

– Szedd a lábad, Natasha! Ne kelljen még egyszer szólnom! – dörgött a nagybátyja hangja.

Észre sem vette, hogy lelassított. Nem csoda. Jobb szeretett lemaradni tőlük, s ez igen gyakran meg is esett, mikor elmerült a gondolataiban. A drága Albert sosem förmedt rá… Ő mindig kedves volt vele, mindig vett neki is valami apróságot, mikor itt jártak. Míg Ralph…

– Egyáltalán miért hoztuk őt magunkkal, apám? – kérdezte Deren unott hangon, sosem volt rest kimutatni a Nash iránt érzett ellenszenvét.

– Azért, hogy ne neked kelljen cipelned a csomagokat, drágám – mosolygott Ralph a fiára.

– Nem vagyok a szolgájuk! – csattant fel Nash, s dühösen dobbantott a lábával.

– Ó, nem? – húzta fel az egyik szemöldökét a gróf, s undok vigyort ejtett meg a lány felé.

– Nem, én is a családba tartozom! – emelte fel a lány a kezét, hüvelykujján ott csillogott a család régi pecsétgyűrűje.

Ralph, ha tehette volna, megütötte volna őt. De nem akarta magukra vonni az emberek figyelmét, itt túl sokan voltak.

– Jól tudjuk, hogy loptad – vetette oda undorral telve Deren, s odalépett elé. – Te csak egy útszéli senki vagy, ez a gyűrű pedig engem illet. Én vagyok a gróf gyereke, és nem te. Egy utolsó, mocskos, senkiházi, koldus…

– Fogd be, Deren! Te mindig egy elkényeztetett senkiházi leszel! Soha nem kapod meg a gyűrűmet, ami az enyém, az enyém, és ezt Albert is jól tudta!

– Albert halott! – szólt közbe dühösen Ralph, s mielőtt Nash Derennek rontott volna, odalépett hozzá, megragadta a gallérjánál fogva, s erősen megrántotta. Nash halkan nyekkent egyet. – Albert az egyetlen oka, hogy egyáltalán egy fedél alatt élhetsz velünk, és a mi kenyerünket eheted. Egyedül az ő emléke miatt nem tettem még ki a szűröd, de esküszöm, ha még egyszer jelenetet mersz rendezni, örökre elbúcsúzhatsz a Cleagan-birtoktól – szólt fojtott hangon, s tekintetéből olyan harag és fenyegetés áradt, hogy Nash összehúzta magát, s nyelt egy nagyot.

Azzal Ralph elengedte, majd megigazította a kézelőjét, s továbbindult. Deren még egyszer odalépett Nashhez, s gúnyos arckifejezéssel végignézett rajta.

– Tudd, hol a helyed. Apám sosem fog téged elfogadni, és úgy szeretni, mint engem. Te sosem leszel családtag, és jobb, ha ebbe beletörődsz – vigyorgott rá fölényesen, majd apja után indult.

Nash szeme égett, s összeszorult a torka. Megszokta már, hogy megalázzák, mégis minden egyes alkalommal szétvetette a harag, mikor ilyesmit kellett átélnie. Nagyon, nagyon hiányzott neki Albert. Látta, hogy a többi nemes a piacon őt bámulja, tekintete villámokat szórt, ahogy rájuk nézett. Azok csak megrándították a vállukat, s tovább is indultak a dolgukra, nem érdekelte őket senki más magukon kívül, amíg nem lehetett belőlük pletykát csinálni. Nash utálta őket. Gyűlölte a pökhendiségüket, azt, ahogy másokkal bántak, főleg, hogy azt hitték, övék a világ. Egyszerre szerette és utálta a gondolatot, hogy származása szerint ő is közéjük tartozott. Nem akart olyan lenni, mint ők, viszont ha valódi tagja lenne a családnak… ha lehetne befolyása… talán tudna változtatni ezen a helyzeten…

Áh, naiv vagy, Nash. Ezeken te sem változtathatsz.

– Hányszor kell még szólnom, hogy igyekezz? – dübörgött Ralph hangja, s Nash egy nagy sóhajtás után, a szemét forgatva utánuk indult.

A gróf már rég kirakta volna őt, ha megtehette volna. Korántsem érdekelte ennyire a bátyja emléke, hogy miatta eltűrje ezt a senkit. Nem. A valódi ok a nővére, Claudia volt. Maga sem értette, miért, de a nő meglehetősen a szívén viselte a lány sorsát, olyannyira, hogy bár nem velük élt, hanem megboldogult férje villájában, mégis figyeltette őket több szolgálójával, nem kevés fejfájást okozva ezzel Ralphnak. Most is Claudia miatt hozta magukkal a lányt, hogy láthassa, hogy sértetlen, és még mindig velük él. Arra már nem volt hajlandó, hogy a rokonaként is bánjon vele, még Claudia kedvéért sem. Őt csak a saját fia érdekelte, neki azonban képes volt bármit megadni. Ezúttal Ronaldhoz, a suszterhez igyekeztek, hogy új cipőket készíttethessen neki.

Nash fortyogott a dühtől, de tudta, hogy teljesen tehetetlen. Ahelyett, hogy azt vette volna sorra magában, hogyan tegye pokollá unokabátyja és nagybátyja napját – így hívta őket magában, túl messzi rokonok voltak ahhoz, hogy más szóval ki tudja fejezni a köteléküket –, inkább a járókelőket nézegette.

Érdekelték a különböző népek, szerette őket figyelni, mennyire eltérőek a szokásaik. Két törp éppen a piac szélén iszogatott. Nem, ez túl enyhe kifejezés. Vedeltek, és minden korsó után arcon vágták a másikat. Mindig csodálkozott rajta, miért csinálják ezt. Azt hitte mindig, hogy ellenségek, vagy összevesztek valamin… De minden ilyen „párbaj” után a nyertes felsegítette a vesztest a földről – ugysanis az vesztett, aki előbb kidőlt –, majd nevetve továbbálltak. Sosem értette őket, de szerette volna megérteni. Na és az elfek… Azt mondják, távol onnan éltek olyan elfek, akik… másabbak voltak, mint az itteniek. Hallott róluk meséket. Az ezüsthajú, magas népekről, akik a holdban jártak, a házaik pedig az égben, a felhők között lebegtek. Persze ezek csak mesék voltak, de ő hitt abban, hogy valahol tényleg léteznek. Az itteni elfek jobban hasonlítottak az emberekre, csak épp valamivel alacsonyabbak, de vékonyabbak, szikárabbak voltak, akárcsak egy serdülő fiatal. Megjelenésük légies, könnyed volt, olyan ügyes és akrobatikus mozdulatokra voltak képesek, melyeket Nash ember fiától még nem látott. Talán pont ezért volt sok elf a mutatványosok között. Na és azok az elf szemek! Az emberekkel ellentétben a szemük formája hosszúkásabb volt, mandulavágású, belső sarka valamivel alacsonyabban állt, mint a külső. Nash csak „mindentudó szemeknek” nevezte őket, és mindig úgy érezte, mikor beléjük nézett, mintha a csillagok tekintenének rá vissza rajtuk keresztül. Szerette az elfeket nézegetni.

Most azonban nem volt rá lehetősége. Amíg sétáltak, mindent, amit a nagybátyjáék vettek, odaadták neki, hogy cipelje, így út közben inkább arra kellett figyelnie, hogy ezeket el ne ejtse. De meg is érkeztek a suszterhez.

– Á, gróf Cleagan őméltósága! Üdvözlöm a boltomban, már vártam, mikor érkezik.

A suszter alacsony volt, meghajlott ember, a haja már szinte teljesen ősz volt, a kezei pedig kérgesek a sok munkától, de ő értett a legjobban a bőrökhöz és a cipőkhöz.

– A fiamnak szüksége van egy pár új cipőre. Mint mindig, önhöz fordulok, hogy kisegítsen ebben.

Ralph hagyta, hogy a suszter inasa levegye az ő és a fia kabátját.

– Értem, és milyet szeretne az uraság? – fordult Ronald, a suszter Derenhez.

– Fényeset! Csillogó bőrből, és hatalmas csattal az orrán! Meg csipkét a szélére! Meg még akarok…

A fiú majd kiugrott a bőréből, a suszternek pedig egyre kerekedtek a szemei, ahogy sorolták az elvárásokat.

– Rendben. Ez minden?

– Ékköveket is akarok rá! Meg díszeket!

Nash nem bírta tovább.

– Inkább új agyat kérj…

– Mit képzelsz magadról, hogy így beszélsz? – csattant rá Ralph.

– Natasha csak irigykedik, hogy neki nem lehet ilyen – vigyorgott fölényesen Deren.

– Én legalább nem pisilek az ágyamba.

A fiú csak tátogott meglepett dühében.

– Hogy mered…? – lendült ütésre Ralph keze.

– Üssön csak meg! Gyerünk! Hadd lássuk, micsoda ereje van, büszke gróf úr!

A férfi csikorgatta a fogát dühében, de nem csapott le. Az az átkozott ígéret…

– Takarodj innen! Ne lássalak… Takarodj! – üvöltött torkaszakadtából.

A hangja erejétől még a saját fia és a suszter is összerezzent, s Nash is pislogott döbbenten. Egy pillanatra néma csend lett odabent, végül Nash dühében összeszorította az ajkait, s kirohant a házból. Futott messzire, át a piactér mellett, nekirohanva számos embernek, nem kevés szitkot kiváltva belőlük. Nem törődött velük, meg sem hallotta a hangjukat, egyszerűen el akart tűnni a nagybátyja elől, hogy minél messzebb lehessen tőle. Bár ne is láthatná soha többé… Dühében üvölteni szeretett volna, helyette azonban az izmait dolgoztatta meg. Futott, egészen, amíg el nem ért a homoknegyedig. Ez volt a város legkiesőbb része, amit még teljes erejükből értek el a homokviharok, s itt éltek a szegényebbek és az árvák. Mindig ide futott, ha elzavarták. Ó, nem ez volt az első eset. De néha épp ezért harcolta ki, hogy elkergessék. Itt sokkal inkább otthon érezte magát, mint a kastélyban.

Kihasználta a házak lapos tetejét, s egészen a legmagasabbra felmászott. Ott aztán lekuporodott a tető szélére, a lábait felhúzva a térdére eresztette a vállát, s úgy nézte az utcákat. Nem sírt. Egyetlen könnycsepp sem gördült le az arcán. De nem is volt szomorú, csak dühös. Haragudott a nagybátyjára, hogy ilyen sokat gondolt magáról, hogy ennyire öntelt és pökhendi volt, hogy azt hitte, mindenkinek parancsolhat. Gyűlölte őt, de magát is azért, mert azt kívánta, hogy bűnhődjön meg a nagybátyja mindenért, hogy bánjanak úgy vele is, ahogy ő bánik másokkal. Bárcsak ő lenne koldus, ezek az emberek itt pedig grófok.

– Nem igazság! – kiáltott fel, s ököllel rávágott a tető peremére.

Persze meg is bánta, mert azonnal fel is szisszent fájdalmasan, s a kezéhez kapott. Az ajkába harapva próbálta tompítani a fájdalmat, ami végiglüktetett a kezén. Egyszer csak egy hangot hallott meg a háta mögül.

– Nash?

Ahogy megfordult, egy barátját látta meg felkapaszkodni a tetőre, s elmosolyodott.

– Üdv, Leo.

– Hogyhogy itt vagy?

A fiú minden rezzenésén látszott, hogy erről a környékről származott. A ruhája szakadt és piszkos volt, sötét haja csimbókokba állt össze, az arcát és karjait pedig vastagon borította a kosz. Cipője nem is volt. Nash mégis szeretett vele beszélgetni és játszani. Sokkal őszintébb gyerek volt, mint bárki a gazdagok között.

– A nagybátyám miatt – sóhajtott fel, ahogy Leo leült mellé.

– Ne, megint elzavart?

– Igen, de nem is bánom. Legalább nem kell órákon keresztül azt hallgatnom, hogy melyikük vesz díszesebb ruhát.

– Na és Claudia, a nagynénéd? Neki nem tudsz szólni?

– Nem. Alig találkozunk, és Ralph akkor is figyel rá, hogy a lehető legkevesebbet tudjak vele beszélni.

– Ne, ez nem igazságos – sóhajtott fel elhúzott szájjal a fiú.

– Nem, nem az – sóhajtott Nash is. – Szeretnék elmenni tőlük, magam mögött hagyni az egészet.

– De hisz családtag vagy!

– Ők nem tartanak annak, és ha ez nem lenne, szerintem ki is dobnának – szomorúak lenézett a kezén a gyűrűre.

A családi gyűrűre, ami bizonyította, hogy ő is nemes. Nagy volt még rá, csak a nagyujjáról nem esett le. Még Albert vette észre nála ezt a gyűrűt, és azóta is ragaszkodott hozzá, hogy nála is maradjon. Alig pár hónapja halt csak meg, Nash pedig azt várta, Ralph mikor veszi el tőle az ékszert. Valamiért nem tette. Igaz, ő sem hagyta neki. De biztos volt, hogy egyszer meg fogja tenni.

– De nálad van, és nem fognak kidobni. Aztán majd megmutatod nekik! Megtanulják majd, hogy veled ne packázzanak! – vigyorgott rá szélesen Leo, ez ki is rángatta őt a gondolataiból.

Akaratlanul is elmosolyodott.

– Jó, hogy ilyen derűlátó vagy. Örülök, hogy összefutottunk.

– Én is.

Azzal megölelték egymást.

– Mit szólsz egy versenyhez? – vetette fel hirtelen a fiú.

– Tudod, hogy veszíteni fogsz – vigyorgott rá Nash, ahogy kibontakozott az ölelésből.

– Azt csak hiszed! Gyakoroltam – vigyorgott vissza a fiú.

– Hát jó.

Nash felállt, s körbekémlelt. Tiszta volt az idő, messzire el lehetett látni, könnyen kivehető volt a gazdag negyed végében lévő kastély, de még a saját kúriájukhoz vezető utat is tisztán látta.

– Legyen akkor… a templomig és vissza.

Leo követte a tekintetét, majd elkerekedtek a szemei. Maga a templom nem volt túl nagy távolságra, ha megerőltette magát, még az ablakok díszeit is látta. Nem is az volt a gond. Ismerte már Nasht annyira, hogy tudja, nem a talajon akar versenyezni, hanem a tetőkön. Ez az út azonban nem volt egyszerű. Több szélesebb utca is nehezítette az átjutást, ráadásul errefelé még a házak magasságában is voltak különbségek. Nem is tudta, hogy gondolhatta ezt komolyan a lány, ilyen nehéz terepen még nem versenyeztek. Nyelt egy nagyot.

– Szóval? – szólalt meg széles vigyorral az arcán Nash.

Leo nem akart gyávának tűnni.

– Egyszerű lesz. Meg sem kell erőltetnem magam, hogy legyőzzelek – vigyorgott vissza a lányra.

– Biztos? Mintha félnél.

– Én? Soha.

Nash jót mulatott magában a fiún. Igaz, még ő sem tudta pontosan, hogyan fogja megoldani az odajutást, de nem is gondolkodott rajta. Majd rögtönöz. Mindig ezt csinálta. A kúriában is sokat futkosott, sokkal szívesebben töltötte az idejét a kertben és a környező házak között.

– Indulhatunk?

– Háromra. Egy… kettő… három!

Azzal a két fiatal elindult. Leo már az elején letért a leggyorsabbnak tűnő útvonalról. Ő úgy döntött, inkább a biztonságosabb úton megy, ahol nincsenek óriási különbségek a házak között, és a széles utakon is egyszerűbben átjut. Nash elvigyorodott. Kár, hogy nem az alapján folyt a verseny, hogy ki csinálja nehezebben és technikásabban, mert akkor biztosan ő nyert volna. De így is biztos volt a győzelmében. Az első ház falára könnyedén kapaszkodott fel, elég kiszögellést talált rajta. A második landolásnál kissé megütötte magát, de gyerek volt, meg sem érezte. Hamar begyógyul. Haladt tovább eltökélten, láthatóan kaotikus, de mégis eltalált mozdulatokkal, miközben Leo pár háztömbbel odébb, kicsit lemaradva, de biztosan követte. Az egyszerűbb útvonal miatt volt lassabb, de legalább kevesebbet kellett másznia. Húzta a száját, hogy Nash előrébb járt, de nem hagyta magát. Akik látták őket, vagy a fejüket csóválták, vagy hüledezve őrültnek nyilvánították őket. De volt, akinek fel sem tűnt. Nem először versenyeztek már erre.

Lassanként elértek az első széles úthoz. Nashnek szerencséje volt, a két ház között ki volt feszítve egy szárítókötél. Párszor megbillent, de azért sikerült átfutnia rajta. Leo kicsit távolabb az utcára kényszerült, így szerzett is egy kis lemaradást. Felmordult halkan, de azért folytatta az utat, nem adta fel. Ilyenkor érezték magukat igazán szabadnak és boldognak. Ahogy átugrottak két ház között, szinte úgy érezték, mintha szárnyuk nőtt volna.

A második széles út már nehezebb volt. Leo ismét leugrott a tetőről, de elégedettséggel töltötte el, hogy ezúttal Nash is lekényszerült a földre. Az utolsó pár lépést elvétette, így nem kockáztatott, inkább a talajt választotta. Emiatt egyszerre értek oda a templomhoz, egyszerre csattant a két tenyér az épület falán. Elszántan egymásra mosolyogtak, s már rohantak is visszafelé. Leo lába alól csikorogva kilőttek az apró kövek, ahogy megcsúszott az első lépésnél, de nem vesztette el az egyensúlyát, és a lendületét is hamar visszaszerezte. Fej-fej mellett haladtak az égető napsütésben, mígnem közeledett a széles út. Leo már le is tért, hogy újfent leugorhasson a földre, Nash azonban határozottan futott előre. Most nem fogja elvéteni a lépést, most igenis át fogja ugrani. Menni fog, csak ki kell számolni a távolságot, meg kell tervezni az erőt… Áh, csodába a tervezéssel! Vitte az érzés, és ahogy odaért a tető pereméhez, elrugaszkodott. Menni fog, menni fog… és nem, mégsem. Ahogy érezte, hogy vészesen alacsonyra ér a szemben lévő tetőhöz képest, elfogta a pánik. Elszúrta, és most ez lesz a veszte, magát teljesen összetörve fog az utcára zuhanni. Kétségbe esve nyújtózott a túl magasan lévő perem felé, s amikor belátta, hogy nem fogja elérni, összeszorított szemmel várta a becsapódást. Ami végül mégsem jött el. Meglepődve nyitotta ki a szemét, hogy nem lett semmi baja, majd ráeszmélt, hogy a karjánál fogva tartja valaki. Felnézett, s egy fekete ruhaujjat követve egy elf arcát pillantotta meg. Bordó csuklyája alól az arcába lógott vállig érő szőke haja. Azonnal rájött, hogy ki az, s elakadt a lélegzete. A Hiúz volt az.

– Nagy távolság ez egy ilyen kis hölgynek – mosolygott rá a férfi, majd erősen megragadta, s felhúzta őt.

Nash a pániktól még mindig remegve térdelt le az elf mellé. Így majdnem felérte, hogy ő is ült.

– Köszönöm, hogy felhúztál.

– Nem kellene még ekkora távolsággal próbálkoznod. Sem ezen a környéken bóklásznod – jegyezte meg, ahogy végignézett a lány öltözetén.

– Szeretek erre járni. Itt vannak a barátaim – húzta ki magát Nash.

– Na és a családod?

– Ők nem érdekelnek. És én sem őket.

Csend ült rájuk, ahogy a Hiúz fürkészte a lány arcát. Nash sosem látta még őt ilyen közelről. Hallott már róla történeteket. Ki ne hallott volna? De sosem találkozott még vele személyesen. Illett a híréhez a kinézete. Vékony, csontos arca volt, keskeny ajkakkal, s az elfekre jellemző, mandulavágású szeme. A szemszíne a szürke és a kék között játszott. Valahogy mindig ilyennek képzelte.

– Különös egy lány vagy te – szólalt meg a Hiúz pár pillanattal később. – Úgy érzem, még találkozunk – mosolygott rá, azzal fel is pattant, s odébbállt.

Nash egy pillanatra azt hitte, csak álmodott, vagy annyira beütötte a fejét, hogy képzelődik. Nem tudta eldönteni, hogy az elvétett ugrás miatt remegett minden ízében, vagy azért, mert valóra vált az egyik leghőbb álma, és találkozhatott személyesen a legnagyobb hősével. Tátott szájjal bámult az elf után, még mindig maga előtt látta fenséges alakját, fülében ott csengtek a szavai. Ám aztán lihegve megjelent mellette Leo.

– Szentekre, ez tényleg a Hiúz volt?

A lánynak most még az sem jutott eszébe, hogy valami frappánsat visszaszóljon Leónak, amiért távolról végignézte a majdnem sikerült zuhanását, s csak most sietett már ide, mikor az érdemleges „munkát” – mint a megmentést – már más elvégezte.

– Igen, ő. Megmentett. Megmentett a Hiúz! – mosolyodott el szélesen a mondandója végére, mire felfogta végre, hogy mi történt.

– Hű… Tényleg olyan, mint a történetekben! Elhívott magával?

– Mi? Dehogyis… Csak felsegített, aztán… elment…

– Csak ennyi? Nem is akart belőled Árnyat csinálni?

– Nem.

Sokféle legenda terjengett a Hiúzról és az Árnyakról. Azt mondják, a Hiúz a sivatagi városokat járja bordó csuklyás köpenyében, és gyerekeket ragad el magával. Őket aztán a titkos táborába viszi, és ott mindenféle rituálékkal és főzetekkel halálosztókat nevel belőlük, akik aztán éjszakánként Árnyakként gyilkolják a rosszakat. Ez persze csak rémtörténet volt, amivel a rossz gyerekeket riogatták. Itt azonban, a nyomornegyedben mindenki tudta, kik ők valójában. A Hiúz valóban a sivatagi városokat járta, azonban nem rabolt el egyetlen gyereket sem. Az árvák és szegények közül választotta ki azokat, akiknek elég jó képességeik voltak. Gyorsaság, ügyesség, kitartás… Elég sokan választották a Hiúzt a nyomornegyed helyett. Ő aztán kitanította őket. Megtanította őket sebesen mozogni, akár a szél, láthatatlanná válni, beépülni és harcolni. Igazi Árnyakat nevelt belőlük. Bérgyilkosok voltak? Nem egészen, de mégis valami hasonló. Zsarnokokat és szolgatartókat irtottak ők, beszivárogtak akár a nemesek közé, akár az alvilágba is, ha kellett. Senki nem tudta, honnan kapják a parancsokat, de ahol a Hiúz és gyermekei jártak, ott jobbá vált az elnyomottak helyzete. Véglegesen sosem javult meg, hisz zsarnokok mindig voltak és lesznek is, épp ezért mindig szükség lesz az Árnyakra. Több száz éve köztük jártak már. Az a pletyka terjedt, hogy már az első Árnyakat is a Hiúz képezte ki, épp ezért azt sem tudta senki, hogy pontosan hány éves. Talán a többi elf, akik nála is régebben koptatták a sivatag porát…

Leo elvigyorodott Nash arcát látva.

– Tetszik neked, mi?

A lány felocsúdott a gondolataiból.

– Mi? Dehogyis! Megőrültél? Több mint száz éves! – fakadt ki a fiúra. – Csak szeretem, ahogy segít az embereknek. Hiába hívják gyilkosnak… ő egy hős.

– Süket duma – legyintett vigyorogva a fiú.

– Tán te nem nézel fel rá?

– Dehogynem. Erre mindenki abban reménykedik, hogy eljön érte a Hiúz, és elviszi Árnynak.

Leo tekintete a távolba révedt, ahogy ezt kimondta. Igen, neki is mindig ez volt a vágya. Ki akart kerülni a nyomornegyedből, elege volt már, hogy sokszor az éhhalál küszöbén álltak anyjával és a húgaival. Egy testvért már elveszített, többet nem akar.

Nash elszomorodott, ahogy az arcát nézte. Mindig szörnyűnek tartotta az ilyen ellentéteket.

– De a Hiúz ezek szerint most erre jár. Bármelyikünknek lehet rá esélye, hogy elvigye magával – mosolyodott el végül Leo, majd fel is pattant, s a kezét nyújtotta Nashnek. – Ezúttal érvénytelennek tekintem a versenyt, mert elestél. Pedig én nyertem volna – kacsintott rá.

Nash meglepődött a hirtelen hangulatváltástól, de ő is elmosolyodott, s a fiú kezét megfogva hagyta, hogy felhúzzák.

– Álmaidban talán. Csak előnyt adtam neked – öltötte ki rá a nyelvét vigyorogva, majd elindultak lefelé a tetőről, hogy az út hátralévő részét már a földön sétálva tegyék meg.

Mielőtt lemásztak volna, Nash még egyszer hátranézett, hátha meglátja újból a Hiúzt. Gyermeki rajongással kutatott utána a tekintetével, majd vágyakozás töltötte el, hogy az árnyakkal tarthasson. Úgy érezte, köztük a helye. Ha nem is a Hiúz miatt, de azért, hogy mellettük megerősödhessen, és képes legyen kiállni a nagybátyja ellen. Na és persze hogy elmehessen otthonról.

A két gyerek még órákat töltött együtt a környéken, játszottak, fakardokkal gyakoroltak, és rengeteget beszélgettek. A nap egyre alább bukott az égbolton, míg mindent narancsvörös színnel vont be. Esteledett már, Leo pedig felajánlotta Nashnek, hogy töltse náluk az éjszakát. A lány boldogan elfogadta a meghívást, de mielőtt a nap egészen lenyugodott volna, az egyik környékbeli kereste őt.

– Natasha! A bácsikád utánad küldte egy szolgáját. Az úr éppen téged kerestet, a templomnál vár.

A lány nagyot sóhajtott.

– Sajnálom – fogta meg a vállát együttérzően Leo.

– Semmi baj, legalább több vacsora marad nektek – mosolygott rá a lány, majd megölelték egymást.

– Sok szerencsét!

Nash köszönetképpen biccentett, majd elindult a templom felé. Éhes volt már nagyon, de nem igazán akart hazamenni. Inkább maradt volna itt, Leóéknál, bármennyire is kevés volt az ennivaló, és hideg az ágy. Sokkal több szeretetet kapott ezektől az emberektől, mint az otthoniaktól, hiába, hogy nem volt vagyonuk, de azt a keveset szívesen megosztották bárkivel. Szerette őket nagyon. Sajnálta, hogy ők nem élhetnek olyan nagy kúriában, mint a saját „családja”. Keserűen mosolyogva távolodott tőlük, miközben a naplementét figyelte. Egy pillanatra meglátta az egyik ház tetején a Hiúzt, bár nem volt benne biztos, hogy nem csak a képzelete játszott vele. Fellelkesedve nézelődött, hátha tényleg ő volt az, de helyette a szolgálót pillantotta meg, s rögtön elszomorodott. Lassan lépkedett felé, nem sietett ő sehova. A szolgáló ellenben láthatóan kényelmetlenül érezte magát a környéken, vigyázott, hogy még véletlenül se érjen hozzá senkihez és semmihez, miközben fintorogva próbálta elviselni a nemlétező bűzt. Nash nem szerette őt. Ugyanolyan fennhéjázó volt, mint a nagybátyja.

Hallotta, hogy szidni kezdi őt a férfi, ahogy odaért hozzá, de nem fogta fel, mit mond. Nem figyelt rá. Csendben, egyetlen szó nélkül beszállt a kocsiba, s egészen hazáig meg sem szólalt. Kifelé nézett az ablakon, úgy figyelte a vidéket, gondolatai pedig az elmúlt nap körül jártak. Tudta, hogy nem ez volt az utolsó nap, amit a nyomornegyedben töltött, ahogy azt is érezte, hogy nem most találkozott utoljára a Hiúzzal.

2. fejezet

Mire Nash hazaérkezett, Derent már épp felkészítették az esti mosakodásához. Szolgák sürögtek fel-alá, a folyosó végéről vízcsobogás hallatszott, és kellemes parfümillat terjengett a levegőben. Úgy tűnt, az urak szándékosan nem akarnak vele találkozni, aki hazavitte, egyenesen a szobája felé vezette, majd minden szó nélkül rácsukta az ajtót.

Ralph a dolgozószobájában ült, természetesen hallotta, hogy megérkezett. Csak nem akart tudomást szerezni róla. Épp elég fejtörést okozott neki ez a lány, egyszerűen nem akarta látni, nem akarta, hogy emlékeztesse a kudarcára. Bárcsak az az átkozott bátyja sosem talált volna rá erre a fruskára. Minden sokkal egyszerűbb lenne. Sóhajtott. Fáradtan, nehézkesen felállt karosszékéből, odalépett az üvegajtós szekrényhez, kivett belőle egy vastagon csiszolt kristálypoharat, és töltött magának egy whiskey-t. A tömény szesz égette a torkát, elfintorodott, ahogy a forróság szétáradt a mellkasában. Újra lerogyott a székre, s a pohár csiszolatain át szemlélte a szobát. Itt élt, mióta az eszét tudja, mindig is biztonsággal a magáénak tudhatta. Az összes festményt a falon, a vastag bársony falikárpitot, a gazdagon díszített mahagóni szekrényeket és asztalt, még a smaragddal díszített levélkést is. Mindig úgy érezte, hogy ezt senki nem veheti el tőle. Egészen amíg Albert fel nem forgatta az életét azzal az átkozott lánnyal. Sosem tudta, honnan volt annyira megingathatatlanul biztos a származásában. Ő sosem jött rá, de a nővérüknek épp elég volt, hogy foggal-körömmel védje aztán. Mi lehetett az?

– Ha nem ismernélek eléggé, azt gondolnám, az élet értelmén gondolkodtál el ennyire.

A hang olyan hirtelen zendült fel, hogy Ralph összerezzent ültében, kis híján a poharat is kiejtette a kezéből. Tekintetével azonnal a szoba szegleteit kezdte el pásztázni, de beletelt egy időbe, mire megpillantotta látogatóját az egyik árnyékban, nem jött rá, hogy akkor is csak azért sikerült, mert a férfi szándékosan megmozdult, hogy észrevegyék.

– Hogy jutottál be ide? – kérdezte még mindig kissé remegő hangon az ijedtségtől, meg is köszörülte a torkát, hogy uralkodni tudjon a saját hangján.

– Még mindig silány a védelem a birtokod körül. Bárki könnyedén besétál – felelte az idegen, hangja kimérten, hidegen hangzott, volt valami különleges, szokatlan csengése, ami nyilvánvalóvá tette volna bárki számára, hogy nem a közelből származik.

A gróf elfintorodott, ahogy eszébe jutott a több tucat őr, akik a földjére és kúriájára vigyáztak. Meglehet, tisztogatást kellene tartania közöttük, bár a „bárki könnyen besétál” erős túlzás… elvégre ennek az alaknak akár a királyi palotába is gyerekjáték bejutni.

– Mit akarsz? – kérdezte végül, erőt véve magán, bár a biztonság kedvéért letette a poharat az asztalra.

A férfi végre előrébb lépett az árnyékból, de még így sem engedett mindent látni. Fekete vászonruhát viselt, derekán és vállán átvetve egy-egy vastag fegyverövvel, melyből néhány tőr és még isten tudja, micsoda bukkant elő, fémesen megcsillanva a gyér gyertyafényben. Látszott, hogy nem ez minden, amit magánál hord, ám minden mást gondosan eltakart a vállára vetett súlyos köpeny. Csuklyáját mélyen az arcába húzta, alóla csupán orra, hegyes álla és néhány előre lógó, vállig érő szőke hajtincse látszódott ki, világos szeme már-már fehérnek tűnt a sötétben.

– Úgy hallottam, ismét problémád volt a lánnyal – lépett kicsit közelebb, majd háttal nekidőlt a mahagóni szekrénynek, s keresztbe font karokkal nézett le a grófra, továbbra is ösztönösen ügyelve, hogy ne láthassák meg az arcát.

Ralphnak szinte megfagyott a vér az ereiben, annyira sarokba szorítva érezte magát – mint mindig, mikor ezzel a férfivel beszélt.

– Csak egy összezördülés volt. Rettenetesen szemtelen az a kis fruska, ott provokál, ahol csak tud. Csak azért zavartam el, hogy ne tudjon még nagyobb jelenetet csinálni – fintorodott el.

– Nem értem, miért gyámolítod még mindig. Sokkal egyszerűbb lenne, ha eltüntetnéd a képből – jegyezte meg a férfi, hangjából sütött a megvetés.

– Nem tehetem meg.

– Mégis miért? A nővéred miatt? Mit tudna ő egyáltalán tenni veled?

– Nagyon is sokat. Még azt is el tudná érni, hogy megfosszanak a grófi címemtől és elvegyenek tőlem és Derentől mindent. – Az idegen tekintetében undor csillant, érezhető volt, hogy őt valójában ez egyáltalán nem érdekelné, de mégsem mondta ki végül. Ralph azonban így is észrevette. – Neked is az az érdeked, hogy én maradjak a család feje. Még ha találnál is helyettem más félnótást, a család jogos örökös nélkül maradna, és mindent elvesztenénk. Mindent. Azt is, amit annyira keresel – sokatmondóan a férfire nézett, de annak egy arcizma sem rezdült – már amennyi látszott belőle.

Pillanatnyi feszült csend telepedett közéjük, Ralph idegesen fészkelődni kezdett a székében. Végül a másik szólalt meg.

– Rettenetesen elpuhultál, Ralph. Egy kislánnyal is képtelen vagy elbánni.

A gróf felmordult.

– Ha annyira ki akarod iktatni, öld meg te! Mindenkinek egyszerűbb lenne, hisz neked ez a dolgod. Legalább nekem sem kellene bemocskolnom a kezem, és botrány nélkül maradhatnék neked segíteni.

A férfi elfojtott magában egy gúnyos megjegyzést, inkább ellökte magát a szekrénytől, s a szemközti falhoz lépve úgy tett, mintha az ott lévő festményt szemlélné.

– Azt hiszem, valóban az lenne a legegyszerűbb. Nem kellene tovább arra várnom, hogy mikor leszel hajlandó végre férfiként viselkedni.

Ralph felállt a székből, s újra töltött magának az italból.

– Gondolom, nem csupán azért törtél be hozzám, hogy újra és újra megjegyezd, mennyire alkalmatlan vagyok arra, amivel megbíztál.

– Nem, valóban nem – az alak ismét szembe fordult a gróffal, bár az arcából még mindig szinte semmi nem látszott, s beszélgetőpartnere kezdte egyre feszélyezettebben érezni magát tőle. – Összességében a feladatodról jöttem érdeklődni, hogyan haladsz vele. Úgy hallottam, néhányan elkezdtek gyanakodni, hogy túl sokat kutakodsz és kérdezősködsz.

– Őket már elhallgattattam. Nem fognak többet sugdolózni és szaglászni.

– Eljutott bárkihez a suttogásuk?

– Nem. Senkinek sincs fogalma róla, hogy mi ketten bármilyen kapcsolatban állunk.

– Helyes. Ez maradjon is így.

– Nyugodt lehetsz, tőlem senki nem fog semmit megtudni.

– Neked jobban fájna, ha kiderülne.

Egy pillanatra úgy gondolta, nem, érezte, hogy a férfi elvigyorodott.

– Többet sajnos nem tudtam meg. Továbbra is az a legutolsó információ, hogy az iratot maga a király bízta ötszáz évvel ezelőtt a családunkra, de aztán eltűnt. Csak suttogások vannak róla az okkult körökben, hogy kizárólag egy Cleagan képes megtalálni. A legtöbben még mindig nem tudnak a létezéséről sem.

– Az nem probléma. Minél többen tudnak róla, annál nagyobb a kockázat, hogy rossz kezekbe kerülhet. Azt pedig nem engedhetem meg.

– Megbocsáss a kérdésért, de miért akkora probléma, ha más találja meg előbb? Hisz a családunkhoz van kötve, és csak te tudod értelmezni.

– Te ostobább vagy, mint hittem – sóhajtott fel mély megvetéssel a hangjában a férfi. – Nem kockáztathatunk. Elég egyetlen hiba, és minden elbukhat, amit eddig elértünk. Nem hagyhatjuk, hogy bárki más találja meg.

– Értettem.

A csuklyás férfi fel-alá kezdett járkálni a szobában, köpenye széles ívben kanyargott mögötte.

– Néhány hétig el kell hagynom a várost. Ha üzenni szeretnél, tudod, hogy teheted meg, de kizárólag akkor keress, ha halaszthatatlanul fontos dologról van szó.

A gróf bólintott.

– Amint visszajöttem, gondoskodom arról a lányról, hogy ne zavarhasson többé. Addig tégy úgy, mintha semmi sem változott volna. És jegyezd meg… mindenről tudok, ami a városban történik.

– Rendben – bólintott.

Azzal a férfi sarkon fordult, s kilépett az ajtón, olyan hangtalanul, hogy ezúttal sem vette észre senki, mint ahogy érkezett. A gróf hatalmasat sóhajtva lerogyott a székébe. Belenézett a poharába, majd az összes benne lévő whiskey-t egy húzásra megitta. Ebben aztán nyakig benne volt, sőt, olyan mélyen, hogy szinte ki sem látott belőle. Ebből már nem mászhat ki, szépen belemártotta magát, de bár ne tette volna. Most már bánta, hogy valaha is üzletbe keveredett ezzel az alakkal. Azt sem tudta, hogy ki ez tulajdonképpen. Egyszer csak megjelent, évekkel ezelőtt, és azt állította, hogy van valami a családja birtokában, amire neki szüksége van, és hogy annak segítségével teljesen megváltoztatja itt az életet, ahogy ő fogalmazott, „új világot teremthet”, és azért a valamiért cserébe majd hatalmat és vagyont ad neki abban az új világban, akkorát, amekkora még talán a királynak sincs. Ő csak Derennek akart jót. Csak miatta egyezett bele, hogy neki szebb és jobb életet biztosíthasson. Nem tudta, mi lehet abban, amit az alak keres, államtitkok, nevek egy nagy összeesküvésből, nem tudta, de nem is érdekelte. Most persze már érdekelné. Nem számított, csak megszabadulhatna végre ettől a férfitől, elege volt már, hogy a nyakára jár, hogy attól fél, milyen hibát követ el és mikor végzik ki miatta. Frászt kapott tőle, most is fogalma sem volt, hogy juthatott be ide. Az, hogy a kúriába bejutott… ügyes, ezt eddig is tudta. De hogy végig itt volt a dolgozószobában és észre sem vette… a hideg is kirázta tőle. Bizonyára már árkon-bokron túl jár, és senki még csak nem is sejti, hogy itt járt valaki. Ez kész őrület. Úgy érezte, nem fogják sokáig bírni az idegei.

És ott volt még az az idegesítő Natasha is. Igaza volt az alaknak, az lenne a legjobb, ha meg tudnának tőle szabadulni, de bár ilyen egyszerű lenne. Sosem az. De legalább őt már hazahozták, vele nem kell tovább foglalkoznia. Ha rajta múlt volna, szerette volna egy életre elfelejteni ezt az egészet. Még mindig azt kívánta, hogy bárcsak Albert sosem találta volna meg azt a lányt. Tekintete újra az üres poharára tévedt, érezte, hogy innia kell még. Odament hát a szekrényhez, és töltött magának egy újabb pohárral, majd visszaült a székébe, s gondolkodott. Ezerfelé jártak a gondolatai, hol Albert, hol a csuklyás alak, hol Natasha, nem bírta őket kiverni a fejéből. Kimerült volt, és túlságosan sok volt a gond. Hosszan, óráknak tűnő ideig gondolkodott rajtuk, míg végül a székében ülve érte az álom.

3. fejezet

Magasan járt a nap, fénye megcsillant a kúria nagy, mozaikos ablakain. Nash mindig is giccsesnek találta őket, de nem tudott velük mit kezdeni. Inkább nem is foglalkozott velük, mintha ott sem lettek volna. Őt egyébként is inkább a kert érdekelte.

Egy látogató számára sok látványosság volt a kúriában és környékén; sövénylabirintus, szoborpark, festménygyűjtemény, bálterem, és még sok más, de Nasht a kert érdekelte csupán. Az sem a virágai vagy pompás szökőkútjai miatt, ó, nem. Ő a fákat szerette, a mindenféle zegzugos helyeket. Ez volt az a hely, ahol elmenekülhetett a rokonai elől, és ahol kedvére rohangálhatott és ugrálhatott. Ezért volt képes legyőzni tetőfutásban egy nyomornegyedbelit. Imádott mozogni, amikor csak tehette, fára mászott, s egyik ágról a másikra ugrálva közlekedett a kertben. Szerette persze a szökőkutakat is, de azokat inkább azért, hogy a kimelegedett arcát megmoshassa a vízben. Most is épp az egyik ágon ücsörgött, onnan figyelte a sürgő-forgó szolgákat. Hogy mennyi volt belőlük… Nem is értette, minek ennyi szolga. Persze Derent minden nap öltöztetni és fürdetni kellett, de még az étkezésnél is elvárta, hogy minden kívánságát figyeljék. Elkényeztetett. Most is látta, hogy már szaladtak befelé, biztos felébredt ebéd utáni sziesztájából az uraság. Forgatta a szemét, s magában motyogva parodizálta Deren követelőzését. Mulattatta a nemesek kifigurázása, és Leo szerint igencsak jól is csinálta.

De nem igazán akart most velük foglalkozni, legalább ilyenkor nem. Inkább tovább is ugrott egy másik faágra, hogy onnan még tovább tudjon mászni, magasabbra, messzebbre a villától. Érezte, hogy dolgoznak az izmai, kezdett kimelegedni, kellemesen izgatottnak érezte magát. Szerette, hogy ilyen könnyeddé vált a mozgása, ruganyos volt a teste, aminek igen sok hasznát látta – mondjuk, amikor el kellett szaladni a nagybátyja, vagy a tohonya unokabátyja elől. És még jól is érezte magát a kertben. Képes volt egész napokat eltölteni itt úgy, hogy csak enni ment be a házba. Szerencsére senki nem kereste szinte soha. Volt ideje mindenre, még olvasni is inkább ide jött ki, az úgysem fenyegette, hogy elázik, a fák lombja pedig tökéletes fedezéket jelentett a tűző nap ellen.

A háztól kicsit távolabb állt meg végül az egyik magasabb ágon, onnan nézelődött. Nézte a hatalmas területet, amit a kúriájuk foglalt el. A szinte már kastélynak tűnő házat, a sövényt, ami övezte a felé vezető, kövekkel kirakott utat. Az óriási kertet, a szökőkutakat, a földeket, amit nehezen, de sikerült megművelniük. Mindig úgy gondolta, mágia van a dologban, hogy ezen a sivár, forró helyen bármi is megteremhet. Érdekelte a mágia, csodálta azon keveseket, akik képesek voltak rá. Valahol irigyelte is őket. Kár volt.

A nap már mélyen a horizontot nyaldosta, mikor észbe kapott, hogy ideje lenne bemenni. Kissé elfáradt az ugrálástól, és a gyomra is kezdett korogni. A szolgák is befelé vették az utat, siettek megrakni éjszakára a tüzet. Lemászott hát ő is a fáról, s elindult a hátsó bejárat felé. Jobban szeretett a cselédekkel menni, velük beszélgetni is tudott, sokkal kedvesebbek voltak a nagybátyjáéknál.

Nem sietett igazából. A vacsoráig volt még idő, ő pedig amúgy is szeretett néha csak úgy sétálgatni a kúriában. Ezúttal az arcképcsarnokhoz vezetett az útja, ahol a család minden tagjáról, az összes nemzedékből festmények lógtak a falakon. Deren persze már ott volt az anyjával és az apjával közös képen. Róla természetesen nem volt festmény, és nyíltan közölték vele, hogy nem is lesz. Egyszerűen nem voltak hajlandóak a család tagjának tekinteni, aminek valahol örült, néha azonban nagyon bántotta. Érdekelte, vajon milyen lehetett Deren anyja, a nagyságos asszony. A családi képükön egy mosolygós, világos bőrű és hajú asszonyt látott, aki mérhetetlen szeretettel öleli a pár éves kisfiát. Kedves nőnek látszott, biztosan az is volt. Sosem értette, hogy lehetett egy ilyen ártatlan szépségnek olyan undok férje, mint Ralph, és olyan elviselhetetlen gyereke, mint Deren. Igazságtalan, hogy ő halt meg, és ez a kettő maradt itt.

Elindult inkább az időben visszafelé. Sorra végignézte a családok portréit, nézte rajtuk az évszázadok óta öröklődő dús, sötétbarna hajat, és a néha-néha előbukkanó, rájuk jellemző zöld szempárt. Neki is ilyen volt a szeme. Világoszöld, akár a tenger vize a parthoz közel. Ahogy továbbhaladt, rátalált a saját őseire. Albert elmondása szerint az akkori grófnak két gyermeke született, egy fiú, Manfred, és egy lány, Elizabeth. Manfred hamar családot alapított, lett egy gyönyörű felesége, és egy ügyes fia. Őket azonban meggyilkolták, mielőtt igazán boldog családként élhettek volna, mikor hazafelé tartottak a legközelebbi városból, a fiuk pedig nyomtalanul eltűnt. Így a kúria és a család öröksége fiúörökös hiányában Elizabethre és családjára szállt. Az ő leszármazottai voltak Albert, Ralph és Deren, Manfred elveszett fiáé pedig Natasha. Senki nem tudta, mi történt azzal a fiúval, de hála Albert éles szemének, Nash visszakerülhetett a családhoz.

Hihetetlen, mennyire hasonlított Manfred anyjára. Többször is megjegyezték már mások, de ahogy a festményre nézett, ő maga is elhitte. Ugyanazok a világoszöld szemek, ugyanaz a dús, egyenes, kéregbarna hajkorona, egyenes, már-már hegyes orr, határozott kiállás. Remélte, hogy alkatra is hasonlóan szép lesz majd, ha felnő… Biztos szigorú asszony lehetett. Olyan, aki csúnyán megbünteti a gyerekeit, vagy a szolgáit, ha azok valami rosszat csináltak, de igazságos is egyben, s fenntartja a rendet. Albert sokat mesélt neki régen a családról, de nem sok mindenre emlékezett, kicsi volt még.

De a kedvenc történetének főszereplőjét megtalálta, a Kalapos Robertet. Azért hívták így, mert mindig kalapot hordott, cifrábbnál cifrábbakat nyomott a fejébe, némelyik olyan hatalmas volt, hogy szinte már napernyőként működött a mellette sétálók számára. Mindenki szerette őt a vicceiért és habókos modoráért. Néha a szájába vett egy hosszú pipát, letakarta az egyik szemét, s kalózkapitányt imitálva mulattatta az embereket. Dús, sötétvörös szakálla miatt hasonlított is a mondák híres kalózára. Sok gyerek rajongott érte, de Nash másért szerette a történetét. Kalapos Robert ugyanis álruhában a szegényeket segítette, megleckéztette a fukar, kapzsi urakat, s az ő pénzükből osztogatott szét a nyomornegyedben. A család vagyona is megcsappant valamelyest az idejében, ugyanis saját kezűleg is adományozott a nincsteleneknek, az álcája zsebét is gyakran teletömte otthon, hogy később az utcára szórhassa a pénzt. Természetesen a Cleaganeken kívül senki nem tudta, hogy ő volt ennek a kis „szabadságharcnak” a vezéralakja, és ez jó is volt így. Még a saját gyerekei sem tudták róla, és ez volt a szerencséje, unokája ugyanis ugyanolyan fukar lett, mint a Robert által megleckéztetett nemesek, de már csak nagyapja halála után tudta meg az igazságot, így nem tudta őt feladni. Hála a hatalmas titkolózásnak, Kalapos Robert boldog életet élhetett a maga módján, s megmaradt bohókás kalózkapitánynak a köznép emlékében. De Nash tudta, és ez mérhetetlen örömmel töltötte el, hisz így látta, hogy másképp is lehet, és hogy nem minden nemes ugyanolyan beképzelt és fennhéjázó. Olyan akart lenni, mint ő.

Fülig érő szájjal hagyta ott az arcképcsarnokot, miközben maga elé képzelte Kalapos Robertet, ahogy az éjszaka közepén a házak között oson, hosszú köpenye kanyarogva követi a lépteit, s aranytallérok hullanak belőle az útra. Csilingelve érnek földet, de addigra Robert már eltűnik a következő sarok mögött. Bár ismerhette volna… Ezen felbuzdulva megpróbálta a lehető legcsendesebbre venni a lépteit, hogy ő is tudjon úgy osonni, hogy ne vegyék észre az őrök. Lapulva vette be a sarkot, s maga elé képzelte a sok szegényt, akiknek dobálja a pénzét. Elég suta volt a mozgása, de elégedett volt. Hirtelen hangok ütötték meg a fülét, a nagybátyja ingerült hangja. Sóhajtott egyet, s meggyorsította a lépteit, hogy ne kelljen hallania, de amit mégis meghallott, arra felkapta a fejét, s megállt a mozdulatban.

– Nem hiszem el, hogy nem vagytok képesek megtalálni egy átkozott papírt! Miattatok kell még mindig elviselnem ezt a kis kullancs Natashát!

A lány ereiben megfagyott a vér. Vajon miről beszélhet? Mi az, hogy még mindig? Nem úgy volt, hogy velük fog maradni? Nyelt egy nagyot, s közelebb lépett az ajtóhoz, hogy hallgatózhasson. Ez most már érdekelte.

Ralph kisvártatva folytatta.

– Elegem van, hogy úgy járkál közöttünk, mint valami királylány, miközben a bolondját járatja velünk! – székrecsegés, ahogy a férfi leült. – Már csak az az egy papír kell hozzá, és végre eltüntethetem innen ezt a csótányt.

– De uram… – szólalt meg félve a szolga, akivel eddig ordítozott. – Ha ennyire zavarja ez a lány, miért nem tünteti el most? Miért kell az a papír?

– Azért, te idióta, mert Claudia is azt keresi! – vaskos kéz csattanása az asztalon. – Mindenképpen előtte kell megtalálnunk, mert ha ő találja meg előbb, azzal véglegesen be tudja bizonyítani, hogy Natasha a családunkba tartozik, és akkor itt kell maradnia.

– Miért érdekli annyira a nővérét ennek a lánynak a sorsa?

– Állítólag megkedvelte, és emlékezteti a dédanyánkra. Ő még emlékszik rá – hangos sóhaj.

– Valahogy biztosan ki lehet cselezni. Elvégre Albert is…

– Az más volt – vágott bele a szolga szavába Ralph. – Albert bolond volt, Claudia pedig messze volt akkor innen – sóhajtás. – Azok a papírok nagyon fontosak, Damien. Már rég meg akartam őket találni, de most még sürgetőbb lett, hogy ez a lány ide került. Mindent elronthat. De ha azelőtt intézem el, hogy megtalálnánk a papírokat, Claudia azonnal tudni fogja, hogy én voltam, és megoldja, hogy nekem is és Derennek is szenvednünk kelljen. De ha már a kezünkben van a papír, akkor nem tud mivel zsarolni. Nem akarom, hogy Derennek bármilyen vetélytársa legyen. Amint nálunk a papír, saját kezűleg akarom megölni ezt a fattyút.

Natasha a szája elé kapta a kezét, hogy ne adjon ki semmi hangot, mert most majdnem kiszakadt belőle egy éles kiáltás. Tudta, hogy Ralph gyűlöli őt, de azt nem sejtette, hogy ennyire. Most mit csináljon? Nem akart meghalni, de mégis mit tehetne? Bízza rá az életét a szolgák gyorsaságára? Nem, ezt nem hiszi el. Ez biztosan álom… Csak az lehet… Ilyen nem történhet meg… Hitetlenkedve bámulta az ajtót, s közben hátrálni kezdett. Ez… el kell innen tűnnie… Ahogy lépkedett bizonytalanul, megbotlott az ajtó mellett álló vázában, ő maga hátraesett a fenekére, a váza pedig felborulva ripityára tört. Egy pillanatra néma csend lett, majd az ajtó nagy dörrenéssel kivágódott, s a dühös nagybátyja rontott ki rajta. Ahogy megpillantotta Nasht, elkerekedtek a szemei.

– Te?! – ordítot rá, mire Nash összerezzent, de csak bámult rá kétségbe esve, még mindig nem tudta teljesen felfogni, amit az előbb hallott. – Mégis mennyit hallottál?

Ralph ingerülten ökölbe szorította a kezét, de aztán sóhajtott egy nagyot, s lehunyta a szemeit.

– Most már úgyis mindegy, ahogy elnézem, az egészet hallottad. Igazam van?