Juliette Hyland

Ketten könnyebb

Carol Marinelli

A boldogság időben érkezik

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any formWithout limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Juliette Hyland, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A SZÍVHANG 702. eredeti címe: Falling Again for the Single Dad

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Harlequin Books S. A., 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Szívhang 703. eredeti címe: Rescuing Pregnant Cinderella

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 702–703. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-649-4

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Juliette Hyland

Ketten könnyebb

ELŐHANG

Eli Collins meghúzogatta zakója gallérját, és próbált megnyugodni, miközben apja dolgozószobája felé tartott. A Collins Kutatócsoport adománygyűjtő gálája mindig is stresszes este volt, de ezúttal végre Amarát is magával hozta. Évek óta először érezte úgy, hogy nem vetül rá teljesen az apja hatalmas árnyéka.

Az orvosi egyetem kimerítő utolsó éve és Amara ápolói záróvizsgája ellenére szinte elválaszthatatlanok voltak. Amara éreztette vele, hogy nem csupán dr. Marshall Collins fia, hanem dr. Eli Collins, aki ugyanolyan jó, mint az apja, vagy még nála is jobb.

Az elmúlt hétvégén Eli eljegyzési gyűrűket nézegetett, de képtelen volt választani kettő közül. Bátyja, Sam aztán egész délután azzal cukkolta, milyen határozatlan. Ezt a tulajdonságot Eli mostanában mintha nem tudta volna lerázni magáról.

Amarával vagy a házassággal kapcsolatban nem voltak kétségei, a szakmai céljai azonban megváltoztak. Még mindig orvos akart lenni, de már nem sebész, mint az apja.

Sietve elnyomta a szorongását. Az apja biztosan nem fogja megérteni, miért választotta a sürgősségi orvoslást.

Mielőtt találkozott Amara Patellel, Eli nem gondolt a nősülésre. Szülei nem voltak jó példaképek ebből a szempontból: Marshall ritkán volt velük, és az anyja mindig boldogtalannak tűnt. De vele és Amarával ez nem történhet meg, ahhoz túlságosan szeretik egymást.

Kinyílt a dolgozószoba ajtaja, és az anyja lépett ki rajta. Letörölte a könnyeit, és fáradtan Eli-ra mosolygott.

– Elfoglalt, mint mindig.

Az Egyesült Államok egyik legkeresettebb szívsebésze, orvosi eszközök zseniális feltalálója, dr. Marshall Collins mindig elfoglalt volt. A Collins-féle szívbillentyű számottevően csökkentette az új szívre váró betegek halálozási arányát. Dr. Marshall Collins végezte a legtöbb sikeres szívátültetést az országban. Fényes hírnévnek örvendett, és szinte lehetetlen volt megfelelni neki.

– Mi van anyával? – kérdezte Eli a dolgozószobába lépve.

Marshall összevont szemöldökkel nézett fel rá.

– Anyáddal?

Eli felsóhajtott.

– Sírt.

Hogy lehet, hogy az apja ezt nem vette észre? Ha Amara sírt, Eli azonnal utánaszaladt, és nem maradt az íróasztalánál, nyugodtan olvasva tovább az e-mailjeit.

Apja vállat vont, és megdörzsölte az állát.

– Nyaralni megy a hónap végén. Görögországba? Vagy Jamaicára?

– Az elég nagy különbség.

Marshall szeme összeszűkült a finom kritikára.

– Teljesen mindegy, én nem tudok vele menni. Négy betegem van, akik bármelyik pillanatban új szívet kaphatnak. Mondtam, hogy menjen el az egyik barátnőjével.

Mindig akadtak olyan betegek, akik bármelyik pillanatban életmentő donorszívet kaphattak. Ez volt a kifogás mindenre – kihagyott sporteseményekre, kóruskoncertekre és minden másra, amiben Eli és a bátyja, Sam részt vett.

– Nem tudná átvenni a társad?

– Anyád úgyis tudja, hogy szeretem.

– Szereted?

Eli-t meglepte az apja szemében felvillanó gyengéd kifejezés.

– Persze. – Marshall a felesége fényképére nézett, mely az asztalon állt. – Lehetsz nagyszerű orvos vagy jó férj, de mindkettő egyszerre nem. Az egyik mindenképp alulmarad. – Ránézett a fiára. – És egy nap te is különleges leszel.

Eli-nak jólesett ez a ritka bók. Eli és Sam vágyott az ilyen pillanatokra, amikor az apjuk tényleg észrevette, elismerte őket és a bennük rejlő tehetséget.

– Miért hívattál? – kérdezte Eli.

– Összevitatkoztunk Miss Patellel. Elrohant, elég udvariatlanul. – Marshall megrázta a fejét, és beírt valamit a számítógépébe. – Tudod, milyen fontos a munkám. Értesd meg vele!

Eli végighallgatta apja utasításait a Collins Kutatócsoport aznapi adománygyűjtő gálaestjével kapcsolatban. Az ünnepségnek tökéletesnek kell lennie, és utána Eli majd elmondhatja az apjának, hogy más szakterületet választott. Amara majdcsak félreteszi egy este erejéig a jelentéktelen nézetkülönbségeket, hogy kissé megkönnyítse az életét.

Amikor végzett az apjánál, és a lakosztályukba ment, Eli azon kapta Amarát, hogy letöröl egy könnycseppet az arcáról. Utazótáskája az ágyon volt – és Eli fejében rögtön megszólalt a vészcsengő.

– Amara…

– Elmondtad neki, hogy sürgősségi orvos akarsz lenni?

– Tessék?

Amara felvonta finoman ívelt szemöldökét.

– Beszéltél apádnak a terveidről?

– Még nem. A gála után könnyebb lesz – válaszolta Eli szelíden.

Amara szemében könnyek ültek, ahogy imént a férfi anyjáéban is.

– Gondolod? Csak mert szerzett neked egy sebész rezidensi állást a Chicago Memorialban. – Felemelte az állát, de ajka remegett.

– Az nem lehet! – rázta a fejét Eli. – Nem jelentkeztem semmilyen sebészi állásra.

Ráadásul a Chicago Memorialnak volt az egyik legjobb sebészeti rezidensprogramja az egész országban, oda nehéz volt bekerülni.

– Szerintem dr. Marshall Collins számára nincs lehetetlen – felelte Amara.

– Valószínűleg. – Eli megdörzsölte a tarkóját.

– Elfogadod? – kérdezte Amara alig hallhatóan.

Eli-nak elszorult a torka. A chicagói állás olyan lehetőség volt, amilyenről a legtöbb orvos csak álmodik.

– Nem tudom. – Ahogy Amarára nézett, émelygés fogta el. – Chicago…

Kinyújtott kézzel a lány felé indult, de Amara elhúzódott.

– Eli, neked a saját életedet kell élned, nem az övét. Nem kell követned a terveit. – Amara keresztbe fonta a karját. – A sürgősségi orvoslás…

– Az nem ugyanaz, mint a sebészet. Dr. Marshall Collins fia vagyok, meg kell felelnem a mércének – védekezett Eli.

– Mégis hogyan?

Eli megvonta a vállát.

– Azzal, hogy felkerülök a legjobb kórházak és orvosok listájára.

Az apja az elmúlt öt évben minden alkalommal szerepelt a listán.

– Apád hetente többször bent alszik a kórházban, még munkaidőn kívül is – mondta Amara. – És rám förmedt, mert megkérdeztem, van-e ideje velünk ebédelni.

– Az adománygyűjtés hete van…

– De attól még ő is emberből van, neki is kell ennie. Te is így akarsz dolgozni? Ennyire alárendelni mindent a munkának?

– Ha erre van szükség… – Akkor az apja végre elfogadná.

– Képes vagy feladni az álmodat, hogy sürgősségin dolgozz, és elmenni sebésznek? Képes vagy feladni az én álmaimat?

Amara arcán újabb könnycsepp futott végig, és ezúttal nem törölte le. Ez még jobban megijesztette Eli-t, mint az utazótáska az ágyon.

– De hát velem jöhetsz Chicagóba! Szeretném, ha velem jönnél.

Szükségem van rád.

– Az én apám is a sikert hajszolja, és anyám mindenben támogatja – mondta Amara.

– Mert szereti. Erről szól a szerelem. Hogy támogatjuk egymást.

– Ó, tényleg? – fintorgott Amara. – Hallottam, amikor anyám álomba sírta magát. Őt ki támogatja? Vagy a te anyukádat? Egy évig tervezgette a nyaralást az apáddal, mert most lesz a harmincötödik házassági évfordulójuk, és apád nem fog elutazni vele. Mindkettőnk anyja szerető és támogató feleség, és mind a ketten magányosak.

– Apám nagyon sok életet ment meg.

Eli átérezte anyja bánatát, de igazat adott az apjának: a hivatásuknak kell az első helyen állnia. Amara biztosan megérti.

– De hát te is ápolónő vagy… – próbált érvelni, de elhallgatott, amikor Amara a táskájáért nyúlt. – Mit csinálsz?

– Hazamegyek. Nem én vagyok az a nő, akire szükséged van.

– De igen, az vagy. – Eli megsimogatta a lány arcát. – Kérlek, maradj!

– Szeretlek, és tudom, hogy a gyógyítás a hivatásod, de én nem vagyok hajlandó ugyanazt a szerepet játszani, amit az anyáink. Én nem fogok úgy tenni, mintha minden rendben lenne, miközben legbelül haldoklom a magánytól.

– De mi összetartozunk! – mondta Eli könyörgő hangon. Kétségbeesetten kereste a szavakat.

– Tudom, mit akarok, Eli. Ápolónő akarok lenni, de feleség és anya is. És olyan férjet akarok, aki minden éjjel mellettem alszik. Aki velem együtt neveli a gyerekeinket, megtervezi a nyaralásokat, és el is megy rájuk. A betegek fontosak, de a család is az. Hajlandó vagy az első helyre tenni a családodat, még akkor is, ha ennek az az ára, hogy csak én fogom mondani neked, hogy te vagy a legjobb?

Eli boldogan mondott volna igent, de a józan esze nem hagyta. Nem volt benne biztos, hogy olyan életet tudna nyújtani Amarának, mint amilyenre vágyik. Mert ő is a csúcsra tör, akárcsak az apja.

Amara futó csókot nyomot az ajkára, és elment mellette.

Eli tépelődött magában. Szereti Amarát – de az apja is szereti az anyját. A szeretet kevés ahhoz, hogy gátat vessen a fájdalomnak, és ő nem akarja egy életen át bántani Amarát.

– Szeretlek – nyögte ki nagy nehezen.

Amara kinyitotta az ajtót.

– Ég veled, Eli!

Szavai összetörték a férfi szívét, de nem omolhatott össze. Át kell vészelnie az adománygyűjtő gálát, utána majd egész éjjel gyászolhatja a veszteségét.

Aztán élete hátralévő részében megpróbálja újra összerakni a szíve darabkáit.

1. FEJEZET

Dr. Eli Collins önkéntelenül is visszatartotta a lélegzetét, ahogy az új kollégák csoportjára nézett. Az első éjszakai műszak mindig kissé zűrös volt az újoncoknak, ezért az első héten többfős csoportokban érkeztek.

Egy vékony, hosszú fekete hajú nő kicsit lemaradt a többiek mögött. Kecses mozdulatai ismerős vágyakozást ébresztettek benne. Amara lenne? Évek óta nem látta.

Nem lehet ő!

A szíve mégis vadul kalapált, miközben igyekezett úrrá lenni a heves reakcióján. Remény, vágy, szerelem áramlott át rajta, aztán a fájdalom mindent elnyomott.

Amara Patel volt múltjának legjobb része, de egyben a legrosszabb is. Valahányszor meglátott egy nőt, aki kicsit is hasonlított rá, másodpercekig bámulta. Erről közel tíz év után sem tudott leszokni.

– Az új nővérek este kezdenek. – Dr. Griffin Stanfred barátságosan megveregette Eli vállát.

– Tudom.

Eli megint a nőt kereste a szemével, de az már eltűnt a többiekkel együtt. Legszívesebben utánafutott volna, és meggyőződik róla, hogy ismét csak egy hasonmással van dolga: gyönyörű, elegáns nő bársonyos fekete hajjal, de nem Amara.

Nem lehet ő!

Amara egy héttel a diploma megszerzése előtt elfogadott egy állást az egyik jó nevű kutatókórházban. Két héttel a szakításuk után. Eli a szoba sarkából figyelte, ahogy együtt ünnepel a közös barátaikkal. Szíve szerint odament volna hozzá, hogy megmondja, milyen büszke rá, de attól félt, hogy akkor könyörögni fog Amarának, hogy vonja vissza a szakítást, ezért valami ürüggyel korán távozott a buliból.

Ez volt az egyik olyan pillanat a múltjában, amelyet legszívesebben megváltoztatott volna.

De az életben nincs visszatekerő gomb.

Számtalanszor megfordult a fejében, hogy felhívja Amarát. Csak hogy köszönjön neki. Hogy megkérdezze, nem akar-e találkozni vele. Hogy megkérdezze, azt az életet éli-e, amelyre vágyott. Hogy maga mögött hagyta-e a múltat… De képtelen volt rá. Mert ha megtette volna, akkor a remény aprócska, még megmaradt szikrája is végleg kihunyt volna a lelkében.

– Gina elment, Baltimore-ban kapott munkát. – Susan Gradeson, az osztály vezetője felsóhajtott, és töltőre tette a tabletjét a nővérpulton. – Szerencsére az egyik újonc átvette a műszakját.

A Boston General sürgősségi osztályán volt az egyik legmagasabb a baleseti halál előfordulása az egész országban. Sok orvos és ápoló csak ugródeszkának használta az osztályt a város egyik legkiválóbb oktatókórházához.

Most megszólalt Eli mobiltelefonja. A kijelzőn kétéves unokahúga, Lizzy jelent meg, és csokoládépudingtól maszatos arccal integetett a kamerába. Eli félrevonult egy sarokba, hogy videobeszélgetést folytasson az anyjával, aki Lizzy születése óta lelkes nagymama volt, és nem engedte, hogy dadát fogadjon, amikor Lizzy nyolc hónappal ezelőtt Eli-hoz költözött.

Eli nem is tudta, hogyan vészelte volna át ezt az időszakot az anyja megnyugtató jelenléte nélkül. Sosem hitte volna, hogy valaha apaszerepet fog betölteni, és nagyon igyekezett megfelelni a kihívásnak.

Lizzy újra integetett neki a kijelzőn. Hogy hasonlít az apjára! – gondolta Eli szomorúan.

– Szia, édesem! – szólt bele a készülékbe.

A kislány tovább játszott a csokoládépudinggal az etetőszékben, és Eli nevetett a bohóckodásán. Lizzynek nem szabad megéreznie, mennyire megrémítette őt, hogy apa lesz.

– Egyáltalán evett belőle?

– Egy keveset – nevetett az anyja. – Úgyis be akartam tenni a kádba, gondoltam, hadd szórakozzon egy kicsit. Ebben a korban minden gyerek szeret játszani az étellel. Még mindig vannak képeim rólad és… – egy pillanatra elhallgatott – Samről, ahogy tetőtől talpig össze vagytok kenve.

Eli a szeme sarkából látta, hogy egy sötét hajú nővér sétál el mellette. Amara?

De mire odafordult, hogy jobban megnézze, a nő már eltűnt egy betegszobában.

Miért űz vele ma ilyen gonosz tréfát az agya?

– Apa! – Lizzy boldogan göcögött.

– Jó maszatos vagy, de nagyon aranyos.

– Apa! – mondta Lizzy, és kidugta a nyelvét.

Eli-nak görcsbe rándult a gyomra.

– Eli bácsi vagyok, édesem.

– Apa – ismételte Lizzy.

– Megyek, megfürdetem. – Az anyja elmosolyodott, és kipislogott néhány könnycseppet a szeméből. – Nem baj, ha az apja leszel, Eli. Talán erre van szüksége. Sam megértené.

– Valószínűleg.

Még egy utolsó integetés Lizzynek, aztán befejezték a beszélgetést.

Sam és a felesége, Yolanda repülőgép-szerencsétlenségben halt meg, éppen akkor, amikor Lizzy elkezdte kimondani az első szavakat.

Például azt, hogy „apa”.

A tragédia utáni szörnyű napokban Eli a karjában tartotta az alvó kislányt. Ő maga is összeomlott, de megfogadta, hogy ugyanolyan szeretettel fogja felnevelni Lizzyt, mintha a saját gyereke lenne.

Megfordult, és az ajtóra nézett, amely mögött a sötét hajú nővér eltűnt az előbb. Lassan elindult az ajtó felé, de mielőtt beléphetett volna a szobába, Susan a karjánál fogva visszatartotta.

– A 7-esben van egy fiú, akit össze kell varrni, a 4-esben meg egy idős férfi, őt valószínűleg be kell fektetni tüdőgyulladás miatt. Elintéznéd, hogy mindketten kijussanak innen?

Eli még egyszer utoljára átnézett a válla fölött, de a sötét hajú nővért nem látta.

Biztos csak képzelődött…

Amara visszafojtott lélegzettel várta, hogy Eli végre eltávolodjon a szobától, ahol elrejtőzött. Arca lángolt, és száguldott a pulzusa.

Eli itt van! Éppen itt!

Amara azért hagyta ott előző munkahelyét, a Massachusetts Research Hospitalt, mert a kollégák szeme láttára romlott meg a párkapcsolata dr. Joe Millerrel, és nem bírta elviselni, hogy folyton összesúgnak a háta mögött. Erre most tessék: egy másik exével kell együtt dolgoznia! Azzal az exével, akinek elvesztését soha nem tudta teljesen kiheverni…

Még egyszer megvizsgálta a beteget, aki láthatóan csodálkozott, miért időz nála ilyen sokáig.

Gyáva! – szólalt meg egy belső hang Amara fejében. Ki kellene mennie a szobából, és úgy tenni, mintha Eli csak egy orvos lenne a sok közül.

De miért kell még mindig olyan vonzónak lennie? A magas, széles vállú fiatalember már az egyetemen is minden nő álma volt, és az eltelt tíz év sem ártott neki.

Egyszer régen Amara azt hitte, együtt fognak megöregedni. Hogy ugyanazon a sürgősségi osztályon fognak dolgozni, lesz házuk és közös gyerekeik. Szép ábránd volt, és egy ideig azt hitte, Eli is beéri ennyivel. De mit számít a boldog magánélet az orvosi hírnévhez képest!

Hirtelen elfacsarodott a szíve.

Mit keres Eli a Boston Generalban? Úgy volt, hogy Chicagóba megy, és sebészi karriert épít az ország egyik legjobb kórházában, amelyhez képest az állandó pénzhiánnyal küszködő Boston General óriási visszalépés. Mi történhetett?

Amikor végzett a betegével, kilépett a folyosóra, és összeütközött Susannal.

– Jaj, bocsánat!

Amara körbenézett, de Eli nem volt sehol.

– Keres valakit? – vonta fel a szemöldökét Susan.

– Öö… nem – hebegte Amara.

– Meg akartam kérdezni, hogy segítene-e az egészségnapon, néhány hét múlva lesz. A kórház minden osztálya kint lesz néhány standdal, a sürgősségiről pedig több orvos saját külön standot állít fel. Versenyeznek, és a győztes kap két extra szabadnapot.

– Persze, szívesen. Csak osszon be oda, ahol kellek – felelte Amara.

Ekkor egy nővér rohant el mellettük, és odakiáltott nekik:

– Tömegkarambol, már hozzák a sérülteket!

– Dr. Collins épp a lányával beszélt a 3-as előtt, de most szerintem a 7-esben van, dr. Stanfred meg a 6-osban – szólt vissza Susan.

Amarát elöntötte a hideg veríték. Eli-nak van egy lánya. Talán felesége is…

Hevesen kalapáló szívvel futott a mentőbejárat felé.

Amara elkísérte Eli-t, aki egy hordágy mellett sietett egy sérült gyerekkel. Ha Eli meg is lepődött a láttán, nem mutatta.

– Tudod, hány éves? – kérdezte Amara Javiertől, a mentőstől.

– Sajnos nem – felelte Javier.

– Mondd el, mit tudunk – kérte Eli, miközben beléptek egy kezelőszobába.

– Ketten voltak a kocsiban, ő a hátsó ülésen ült, az anyja mögött. A másik kocsi a vezető ajtajába rohant bele.

– És az anyjával mi van? – kérdezte Amara suttogva, miközben kesztyűt húzott.

Javier lehalkította a hangját.

– Meredith és Landon hozta be. Azonnal meg kell műteni. – Komoran a gyerekre pillantott, és megborzongott, aztán az ajtóhoz sietett. – Mennem kell, még ketten be vannak szorulva egy kocsiba.

Lehet, hogy a nő nem éli túl? A gyerek nem volt több ötévesnél. Amarának elszorult a szíve. Ő már felnőtt volt, amikor meghalt az anyja, mégis teljesen megváltozott az élete.

– Amara?

Eli sötét szeme ide-oda járt a nő és a kis beteg között.

– Örülök, hogy újra látom, dr. Collins.

Amara törölgetni kezdte a rászáradt vért a gyerek homlokáról.

– Megnézem a szemed, jó? – Eli felemelte a ceruzalámpáját.

– Anya! – kiáltotta a kisfiú, és a nyakmerevítőjét rángatta.

Eli döbbenten hátrahőkölt. Amara lassan végigsimított az ujjaival a fiú álla alatt, mert úgy tapasztalta, hogy ez megnyugtatja a kisgyerekeket.

– Dr. Collinsszal segítünk neked, egy másik doktor bácsi pedig gondoskodik az anyukádról. Hogy hívnak?

– Anya! – kiáltott újra a fiú, és tekintete riadtan ugrált Amara és Eli között.

Az orvos odahajolt hozzá.

– Hé, pajtás! – Integetett neki, és kiöltötte a nyelvét.

A kisfiú először meghökkent, majd ő is kiöltötte a sajátját. Aztán Eli megnevettette egy vicces grimasszal.

Amara elrejtette a mosolyát. Eli nyilvánvalóan ért a gyerekekhez.

Mivelhogy apa, emlékeztette magát.

– A nyelved egészségesnek tűnik – mondta Eli. – Akkor most megmondod, mi a neved?

A fiú szipogott, összepréselte a száját, és megpróbálta megrázni a fejét, és amikor a nyakrögzítő miatt nem sikerült, felordított.

– A szeme normálisnak tűnik, nem hiszem, hogy komoly fejsérülése lenne – mondta Eli halkan Amarának, aztán a gyerekhez fordult. – Hogy hívnak? Tényleg tudnunk kéne, pajtás.

A fiú lebiggyesztette az alsó ajkát, de nem szólt semmit. Szabad kezével ismét megrántotta a nyakmerevítőt, és tekintete az ajtóra tévedt.

Amara bátorítón rámosolygott.

– Nem mozgathatod a fejed, előbb dr. Collinsszal meg kell néznünk, hogy jól vagy-e. Utána majd levesszük.

Mivel a gyerek továbbra is makacsul hallgatott, mással próbálkozott.

– Oké, akkor játsszunk valamit! Ha a válasz igen, akkor megszorítod a kezemet egyszer, ha pedig nem, akkor kétszer. Jó?

Gyenge szorítást érzett a kezén. Eli egyetértően biccentett neki.

– Gondolom, anyukád a lelkedre kötötte, hogy ne állj szóba idegenekkel, ugye?

Újabb gyenge szorítás.

– Ez nagyon okos dolog – folytatta Amara. – De biztosan azt is elmondta, hogy a rendőrökkel vagy a tűzoltókkal beszélhetsz, ha mondjuk eltévedsz, nem?

A gyerek megint egy szorítással válaszolt, és sírva fakadt.

Amara gyengéden kisimította a haját a homlokából.

– Mi ugyanolyan segítők vagyunk, mint a rendőrök és a tűzoltók. Az én nevem Amara, és ápolónő vagyok. Ő pedig dr. Collins.

– Eli – szólalt meg a férfi.

– Elárulod a neved most, hogy már mi is elárultuk a miénket?

– Ricky – mondta a fiú alig hallhatóan.

Amara közelebb hajolt hozzá.

– Hány éves vagy, Ricky?

– Öt.

Eli rámosolygott Amarára.

– Ricky, fáj valamid?

A fiú kék szeme tele volt könnyel.

– A hasam.

Amara felállt.

– Felhúzom a pólód, hogy dr. Eli megnézhesse a hasadat.

Eli lassan végigtapogatta Ricky hasát, és amikor a gyerek csiklandósan felkacagott, Amara megkönnyebbülten kifújta a levegőt, amit eddig önkéntelenül is visszatartott.

– Szerintem nincs semmi baj a pocakoddal – jelentette ki Eli. – De még meg kell vizsgálnom a többi részedet is.

Míg ő a vizsgálatot végezte, Amara a macskájáról mesélt Rickynek, hogy lekösse a figyelmét.

– Van egy kutyám. Ketchup – szólalt meg Ricky. – Hogy hívják a macskádat?

– Bors – válaszolta Amara.

– Azt hiszem, levehetjük a nyakmerevítőt – mondta Eli, amikor végzett.

Amara tovább mesélt Borsról, miközben eltávolította Rickyről az eszközt. A fiú mostanra egészen feloldódott.

Aztán Susan viharzott be a vizsgálóba.

– Most szóltak, hogy sikerült kiszabadítani a kocsiba szorult embereket. Itt mi a helyzet?

– Össze kell varrni a homlokát, és kell egy röntgen meg egy ultrahang az alhasáról, de később is megcsinálhatjuk Patel nővérrel.

– Még csak ötéves – tiltakozott Amara –, mellette kellene maradnom.

– Nem!

Eli nyers válasza megdöbbentette Amarát. Felegyenesedett, és állta a férfi tekintetét.

– Nem hagyhatjuk egyedül. Az anyja… – Összepréselte a száját.

Eli összefonta a karját.

– Ez a Boston General, itt mindenkire szükség van. Ha itt akarsz dolgozni, jobb, ha hozzászoksz.

Susan átható pillantást vetett Eli-ra, aztán Amarához fordult.

– Minden orvosilag képzett emberre szükségünk van a sérültek ellátásához. Szóltam Stephennek, az egyik önkéntesünknek. Négy gyereke és hat unokája van, sokat van együtt a beteg gyerekekkel, míg a szociális munkás vagy a szülők megérkeznek.

Stephen, aki feltűnően hasonlított a Mikulásra, már be is lépett egy játékokkal teli hátizsákkal és egy plüsselefánttal.

– Helló, emberke!

– Ricky – mondta Amara.

– Nohát, most egy darabig veled maradok, Ricky.

Stephen kirakott néhány játékot a vizsgálóágyra, és Ricky szeme tágra nyílt.

Eli kiment, meg sem várva Amarát. A lányt bántotta a viselkedése, de aztán emlékeztette magát, hogy semmi oka rá. Vett egy mély lélegzetet, és ő is kilépett a folyosóra.

Ha Eli-nak nem tetszik, hogy ő itt van a Boston Generalban, akkor keressen magának új állást! Az biztos, hogy ő nem futamodik meg.

2. FEJEZET

Itt van!

Eli igyekezett koncentrálni, miközben a szíve repesett a boldogságtól.

Amara itt van!

De muszáj lesz kordában tartania az érzéseit.

Miért hurrogta le az előbb? Legszívesebben felpofozta volna magát a gorombaságáért.

Dr. Griffin Stanfred már készenlétben állt Renee-vel, egy másik nővérrel, amikor az első sérültet betolták. Az idős nő vérben úszott, de eszméleténél volt. Griffin máris bevitte az egyik sokktalanítóba.

Aztán Javier hozta a következő sérültet.

– Súlyos lábzúzódás és koponyasérülés. Már volt egy szívmegállása.

Susan és két másik nővér már várta Amarát és Eli-t a sokktalanítóban. Mielőtt átemelhették volna a sérültet a vizsgálóágyra, ismét megállt a szíve. Eli azonnal megkezdte az újraélesztést. Több mint egy órába telt, mire kellően stabilizálták az idős férfit ahhoz, hogy operálni lehessen.

Eli az ajtóból figyelte, ahogy a műtősnővérek elsietnek vele. Összeesett tüdő, belső vérzés – az efféle sérülések még egy egészséges embernél is halálosak lehetnek, hát még az ő korában…

Nagyot sóhajtott. Néha gyűlölte a munkáját.

– Jól vagy? – kérdezte Amara gyengéden, miközben elpakolta az eszközöket.

Eli legszívesebben megmondta volna az igazat, odakiáltotta volna neki, hogy nem, nincs jól. Az élete a feje tetejére állt: az elmúlt egy év alatt egyedülálló apa lett belőle, és ez a változás még mindig megrémítette. Amikor belenézett Amara nagy barna szemébe, feltámadt benne a vágy, hogy kiöntse neki szívét. Hogy megossza vele a terhet.

De nem tehette. Amara most már csak egy kolléga a sok közül, semmi több.

Erőt vett magán, és bólintott.

– Igen, jól.

De Amara a fejét csóválta.

– Valahogy nem hiszek neked.

– Kösz, hogy megkérdezted, de tényleg minden rendben. És bocs, amiért rád förmedtem. Nem volt rá semmi szükség.

– Semmi baj – felelte Amara.

Eli keresztbe fonta a karját, és nehezen tudott másra gondolni, mint arra, hogy megcsókolja a nőt.

– Még mindig nem tudom elhinni, hogy tényleg itt vagy a Boston Generalban!

– Igazából nekem kellene csodálkoznom. – Amara halkan felnevetett. – Mit keres dr. Eli Collins a Boston Generalban? Ráadásul a sürgősségi osztályon!

– Egy nappal azután, hogy elmentél, közöltem apámmal, hogy nem akarok sebész lenni.

Amara alaposan meghökkent.

– Hát… nem fogadta túl jól – tette hozzá Eli, és idegesen felnevetett.

A nő kinyújtotta a kezét, de aztán visszahúzta.

– Sajnálom.

– Nem, nem, semmi baj. Nekem itt a helyem.

– Az biztos. – Amara mosolya az egész szobát beragyogta.

– És te hogy kerülsz ide?

– Változásra volt szükségem. – Amara lesütötte a szemét és keresztbe fonta a karját.

Mi történt vajon? De Eli lenyelte a kérdést, ehelyett így szólt:

– Hát, azt meg fogod itt találni. Sokszor van káosz. Kevés az ember, és több biztosítatlan beteget hoznak be, mint bármelyik másik kórházba. Némelyik éjszaka egyenesen őrjítő.

– Kösz a figyelmeztetést, de menni fog – felelte Amara.

– Ebben nem kételkedem.

Amara biccentett, és ahogy elment Eli mellett, majdnem a vállához ért. Bárcsak megtette volna! Csak egy apró, véletlen érintés…

Annyira hiányzott Eli-nak!

Miután elhagyta, majdnem egy évbe telt, mire újra magára talált. Nem is: valójában soha többé nem érezte magát teljesnek, de megtanult együtt élni ezzel az állapottal. Megtanulta elviselni, hogy hiányzik egy darab a szívéből.

Amara ásítozva aláírt néhány esetjelentést. A műszak hátralévő része szerencsére nyugodtan telt, és Eli-jal csak ritkán futottak össze. Tulajdonképpen örülnie kellett volna neki, ehelyett többször is azon kapta magát, hogy keresi a tekintetével.

Fájdalmasan összeszorult a mellkasa, ahogy a rövid beszélgetésükre gondolt. Majdnem kikottyantotta, hogy mennyire hiányzott neki! És mennyire örül, hogy Eli mégsem fogadta el az apja által szerzett rezidensi állást…

Sohasem heverte ki, hogy el kellett hagynia. De ő igazi társat akart, olyat, aki nem hajszolja megszállottan a sikert, kihagyva ezért a közös étkezéseket, az ünnepeket és más családi programokat. Nem akart a társa árnyékában élni, nem akart alárendelődni, mint az anyja az apjának.

– Amara?

Valaki finoman megérintette a vállát. A nő szíve nagyot dobbant.

– Bocsánat. Szükséged van valamire? – kérdezte.

– Mintha elmerültél volna a gondolataidban – mondta Eli, és tekintete a lány száján időzött.

Amara vállat vont.

– Az éjszakai műszakban néha elkalandoznak az ember gondolatai, amikor nem foglalják le a betegek.

– Legalább szép irányba kalandoztak? – kérdezte Eli tréfásan.

– Nem. – Amara elpirult, és félrefordította a fejét. – Szüksége van valamire, dr. Collins?

Eli a kijárat felé biccentett.

– Vége a műszakunknak. Csak látni akartam, hogy nem maradsz bent tovább.

Eli üdvözölte az egyik kollégáját, aki épp megérkezett, aztán a lifthez indult. Amara magához vette a táskáját, és követte.

– Jó volt újra látni téged – mondta.

Beléptek a liftbe.

– Én is örülök – felelte Eli. – Mit gondolsz, mennyi időnek kell eltelnie, mire nem lesz furcsa érzés?

Amara kurtán felnevetett.

– Miért, furcsa érzés volt?

Most már Eli is nevetett.

– Kicsit azért igen.

Amara lassan megnyugodott. Igen, menni fog. Együtt tudnak dolgozni úgy, hogy közben kedvesek lesznek egymáshoz.

Amint a liftajtó kinyílt a parkolószinten, Eli intett neki, és az ellenkező irányba indult, mint ő. Amara könnyed mosolyt erőltetett az ajkára.

– Szia! – mondta halkan, aztán kivette a kocsikulcsot a zsebéből.

Amikor a kocsijához ért, Eli mérges káromkodása visszhangzott a mélygarázsban.

– A rohadt életbe!

Bedobta a táskáját az anyósülésre, és elindult a hang felé.

– Mi történt?

Eli dühösen belerúgott a kerékbilincsbe, amely a kocsija bal hátsó kerekére volt felhelyezve.

– Elfelejtettem megújítani a parkolási engedélyemet.

– Itt ennyire szigorúak? – csodálkozott Amara.

– A parkolóőrünk nagyon komolyan veszi a munkáját. – Eli elővette a telefonját. – Fiona, bocsánat az igazolványért, elfelejtettem a nagy hajtásban. Hívjon vissza, kérem! – Bosszúsan kifújta a levegőt. – Azt hiszem, hívnom kell egy taxit, ha haza akarok jutni.

Amara meglengette előtte a kulcsát.

– Elvigyelek? De ígérd meg, hogy nem rúgod szét a kerekemet.

Eli végignézett rajta, és hosszan hallgatott. Amara kérdő pillantást vetett rá, aztán megvonta a vállát.

– Akkor legyen szép napod, Eli!

Még három lépést sem tett, amikor a férfi utolérte.

Amikor beültek a kocsiba, Eli megmondta, merre lakik. Aztán üzenetet kapott a telefonjára. Amara egy alvó, ujját szopó kislány képét látta a kijelzőn.

– Cuki a kislányod – jegyezte meg, miközben kihajtott a mélygarázsból.

– Lizzy az unokahúgom – felelte Eli. – Sam és a felesége meghalt repülőgép-szerencsétlenségben nyolc hónappal ezelőtt, azután költözött hozzám.

– Ó, istenem! Részvétem, Eli. – Amara megszorította a kezét.

Az egyszerű érintéstől forróság futott fel Eli karján. Annyi éven át álmodozott Amaráról, és most itt van egészen közel, mégsem szabad megfognia a kezét. Egy hajszálat sem simíthat félre az arcából, csókról már nem is beszélve – csupa olyan dolog, amit a szakításukig természetesnek vett.

Hátradőlt az ülésben.

– Semmi tapasztalatom nincs a gyerekekkel. Sam és Yolanda egy gyereksebész-kongresszuson ismerkedtek meg, és őstehetségek voltak szülőként. Én nem igazán tudom, mit kell csinálni.

– Szerintem a legtöbb szülő így van ezzel – pillantott rá Amara derűsen.

– Neked van gyereked?

– Nincs.

Amara hangja lazának tűnt, de Eli látta, hogy megremeg az ajka. Amikor a gyűrűsujjára nézett, a lány megrázta a fejét.

– Nem vagyok házas.

Eli kinézett az ablakon.

– Én sem.

Évek óta féltékeny volt egy férfira, aki nem is létezett! Mindig is úgy vélte, Amara talál majd valakit, akit szerethet, és akivel közös életet építhet fel. Fájt ezt elképzelnie, de Amara remegő ajka is fájdalomról árulkodott. Tehát egyedül van, és alighanem több is rejlik emögött. De nem kérdezhette meg, mi az.

– Hány éves Lizzy? – törte meg Amara a kínos csendet egy piros lámpánál.

– Majdnem kettő. Pár hét múlva el kell gondolkodnom, hogyan szervezzek neki születésnapi bulit.

– Ugyan már, ebből ne csinálj gondot. Csak vegyél egy tortát és pár ajándékot. Nem nagy ügy bulit rendezni. Emlékszem, a végzős évemben neked is rendeztem egy kis meglepetésbulit.

– Nem is volt olyan kicsi! – ellenkezett Eli. Bömböltették a zenét, táncoltak a barátaikkal, és remekül érezték magukat.

– Megfakult, leárazott papírfüzéreket akasztottam mindenhova, és csillámos kalapokat osztogattam az egydolláros boltból. Csak a varázsgyertyákra költöttem több pénzt – magyarázta Amara nevetve.