A világ sokszínű, ezernyi kérdéssel és kihívással, de hogy ebből mennyit érzékelünk, leginkább rajtunk múlik. A nyitottságunkon. Azon, hogy van-e bátorságunk valóban megismerni a minket körülvevő valóságot. A Helikon Kiadó és a Margó Irodalmi Fesztivál közös gondozásában megjelenő Margó Könyvek sorozatban bemutatkozó 18 európai szerző csupa olyan aktuális, a mindennapjainkat érintő és mindannyiunkat foglalkoztató kérdést feszeget, amelyet mi, olvasók ismerünk, látunk, de mivel sokszor az algoritmusok által is megerősített információs buborékjainkból nézzük a világot, el se tudjuk képzelni, hogy lehetnek róluk más álláspontok, nézőpontok is.  A Margó Könyvek ehhez a felfedezőtúrához ad muníciót.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Alessandro Mari: L’anonima fine di Radice Quadrata

Bompiani, Milano, 2015

Copyright © Alessandro Mari, 2015

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Fordította Eörsi Sarolta

Hungarian translation © Eörsi Sarolta, 2025

Utószó © Nyáry Luca, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót Tillai Tamás tervei alapján Szalkai Diána tervezte

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-645-1

Pierangelának és Carlónak

„Sokkal többet kívánok neked, mint szerencsét.”

David Foster Wallace

1

Egyvalamit mindjárt jobb lesz tisztázni: nem csíptem soha azt a fancsali-flegma fejét. És ez a beismerés nem egyenértékű azzal, hogy kizárólag enyém lenne a felelősség. Ugyanis egy ilyen arc, egy ilyen figura előbb-utóbb az idegeire megy az embernek. És kész. Mentségemre hoznám fel továbbá, hogy világéletemben rá se bagóztam. Egy pillanatra se. Maximum egy poént engedtem meg magamnak. Ironikusat. Semmi több. És akkor volt az az összezördülés. Első év májusában.

– Olyan vagy, mint egy négyzetgyök szám nélkül!

Ítéljétek meg magatok. Én egy ilyen típusú beszólást fel se szoktam venni. Pláne hogy őszintén szólva még csak nem is értettem, mit jelent, pedig nem is vagyok totál agyhalott matekból. Oké, az sem igaz, hogy életem szenvedélye lenne, de szorult belém annyi tudományos érdeklődés, hogy az algebrával úgy-ahogy megértjük egymást, a fizikával is kölcsönös a tisztelet, szóval amikor előrukkolt ezzel a fura beszólással, nem jutott eszembe erősebb visszavágás, mint hogy:

– Mi? Mit beszélsz? Te, aki még kettőig se tudsz számolni?

Ezzel le is akartam zárni az egészet. Becsszó. De aztán egyik dolog vezetett a másikhoz. Négyzetgyök. Kétszer-háromszor is a fejéhez vágtam ezt a nevet. Szívatásból. Nem is erőltettem volna tovább, ha nincs mögöttem az osztály: a becenevek viccesek tudnak lenni, de nem volt szándékomban ezt ráragasztani. Nem volt nagy ügy, magasról tettem rá. Csakhogy a „Négyzetgyök” némi visszhangra talált, és a siker felpiszkálta az agyamat. Akkor még fel is rajzoltam a szimbólumot a táblára. √. Időnként tudok kissé rohadék lenni. Máskor nagyon.

Hazudni viszont megállás nélkül hazudtam, amikor róla volt szó. Érte tettem. Visszaeső hazudozó, az voltam. Utoljára tegnap. Nem Négyzetgyöknek hazudtam. A szüleinek. Főleg Annának, az anyukájának.

– Sosem vitt be a szobájába.

Tény, hogy a fia sosem invitált be oda, de mivel Anna már egy sor tündérmesémet bevette, ezért teljesen máshogy értelmezte ezt a tényt, és megengedte, hogy belépjek Négyzetgyök szobájába. És ezzel lehetővé vált, hogy zavartalanul kutakodhassak ott egy darabig. Jó nagy ablaka van a szobájának. Délután egész világos, akkor is, ha esik. Kívülről meg se mondaná az ember, hogy ilyen nagy ablaka van, olyan nagy a tömbház, amiben lakik. Ki tudja, milyen filmet néztek az ősei. A fejükben. Ha én úgy döntök, hogy hazudni fogok, minden képzelt és valós elemet úgy mixelek benne, hogy bármilyen kamu hitelessé váljon. És a hazugságtól a lopásig, mint tudható, rövid út vezet.

2

Ha van ennek a történetnek főszereplője, ő Karl. Karl papa. Ő. Aki jól megkavarta az agyamat, mert, hát, nem tudom, ki rendelkezett nagypapával, vagy akár rendelkezik most is, de az enyémet Karlnak hívták, és a krimik voltak a gyengéi. Nem, a gyenge az nem megfelelő kifejezés. Karl papa betege volt a krimiknek. Szó szerint. Mármint olyan mértékben a detektívekről meg bűncselekményekről meg ilyesmikről szóló könyvek/filmek/tévésorozatok rabja volt, hogy ez a látásába került. Fokozatosan. Megvakult. És tudjátok, mit hajtogatott Karl papa, amikor már-már felderített egy csínytevést, az én csínytevésemet? „Sofia, Sofia, Sofia, három nyom az már bizonyíték!” Na most, a vége felé Karl papánál elkezdett kiütközni az időskori demencia, gatyában ment el otthonról és gyagyaságokat kiabált a tenger felé, és először gondnokságba került, aztán hospice-felügyelet alá, de biztos vagyok benne, hogy ez a mondása nem a szenilitás előjele volt. És ha tényleg így van, akkor megállapíthatom, hogy Négyzetgyöknek sose volt időérzéke. A három bizonyíték? Íme: Nem mutatta jelét elsőben, sem másodikban, és ugyanez a helyzet most, harmadikban. Negatív időérzék, esetleg. Pont ellenkezőleg. Ez az, aminek köszönhetően még mindig itt vagyok és várok.

Nem tudom, hogy mindenhol így működik-e, de nálunk, a Galileo Galileiben az első nap is időérzék kérdése, és kezdem azt hinni, hogy Négyzetgyök ezt se veszi észre. Mármint ilyesmi, hogy csicsikálj nyugodtan, még javában nyár van, és mire kinyitod a szemed, nyakig egy új tanévben találod magad. Bizony, a naptári év nem számít. Az iskola kerítése. Az első reggel élménye. Mint egy koncerten. A tömeg, ami összenyomja a bordaketrecet. Hanyagul lifegő cigaretták az ujjak között, gazdájuk talán észre se veszi, amikor kialszik a végük. Kezek mindenhol, némelyik nem a megfelelő helyen, némelyik ott, ahol elvárják tőle. És ölelések. És csókok. Arcok és hangok, amelyekkel heteken át kizárólag fotón/posztokon/sms-ben/telefonbeszélgetéseken találkoztál, most mind egy helyen összezsúfolódva. A barátokat, na őket jó viszontlátni, és épp ugyanilyen kínos szembesülni az utálatos vagy balfácán fejekkel, de legyen világos: a nagy viszontlátás a második szakaszban következik be, mert kint, a kapu előtt még csak a várakozás van. Az elméletem a következő: a társak iránti érdeklődés az első reggelen még úgyszólván harmatos, mert az még egy nomád hajnal; állatbőrbe burkolózott ősemberek kóborolnak a határtalan földeken, amíg a törzs sasszeme rá nem bukkan a sokadik megfelelő letelepedési helyre. „Itt megállunk!” – hallik a szózat, és akkor mindenki egymáson taposva, könyökölve igyekszik megcsípni a legjobb vízparti vagy ki tudja, milyen nyersanyagforrásokkal rendelkező pozíciókat. A legvédettebb helyet. A legjobbat. És itt vagyok én, évezredekkel később. Sőt, a kapurácsokon kívül rekedve itt vagyunk mi, a Galilei nagy törzsének különböző altörzsei. Az ereinkben ott csörgedezik néhány deciliternyi prehistorikus vér. És amikor a rozsdás, szórólapokkal teleaggatott kapuszárnyak kitárulnak, végre van hova bekönyökölni magunkat. Futni nem fut senki, aki túl nagy igyekezetet mutat, az lúzer, de sietség az van. Kiabálás. Lökdösődés. Trappolás az előtérben és a beázásfoltos folyosókon. Fel-le rohangálás a lépcsőkön. Át a tisztítószerek szagfelhőjén. Nincs az a gondnok vagy oktató, akit ne fenyegetne a veszély, hogy magával sodorja a tömeg, ideértve azokat is, akiktől három röpke hónappal korábban még a fél iskola rettegett, mert amint a becsengetésre felpattan a rácsos kapu, a felnőttek díszletté válnak – statisztálnak csak azoknak, akik egymás sarkát taposva igyekeznek megtalálni a saját termüket és verekednek a legjobb helyért. Idén fontos győzelmet arattam: sikerült lefoglalnom a jobb hátsó padot, az ablakpárkány mellett. Ahol az a repedés van.

Nem így Négyzetgyök: ő úgy csinált, mint aki nem siet sehova, mint aki a világon semmin se izgatja magát. Azt se tudom, hogy elsőben együtt jött-e be velünk, többiekkel, talán megpróbálta, de aztán mégis valamelyik első pad jutott neki. De másodikban biztos, hogy az utolsók között lépett be a terembe, és idén úgyszintén. Ugyanazt játszotta le: hagyta, hogy az utolsó szabadon maradt hely mutassa meg neki, hova üljön. Nyilvánvaló, hogy ily módon egy középső pad jutott neki, gyakorlatilag a katedra tövében; ez az a hely, amiből még a kiskedvencek meg a kockák sem kértek volna, ők is, ha tehették, legalább egypár sorral hátrébb foglaltak helyet. De onnan, azzal a fancsali-flegma fejével, pislantott egyet. Becsszó. Nem most találom ki. Ott állt, elveszve a saját kikapcsolhatatlan agyában, és egyszer csak megfordult, mintha azt akarta volna mondani a pupillái egyetlen mozdulatával, hogy aki a kapuk előtt gyülekezik, az mind vagy komplett idióta, vagy abban az illúzióban él, hogy a tanárai valami csoda folytán nem ültetik át máshová. Újrafogalmazom: vonuljatok csak a folyosón attól a reménytől fűtve, hogy valami – a jószerencse, isten, a horoszkóp, egy mosoly, némi trükk – segít megelőzni, hogy fejjel rohanjatok neki a valóságnak, de a valóság úgyis megtalálja azt, mármint a fejeteket. Így. Ott ült elöl és így nézett ránk. Így nézett rám. Mintha tudta volna.

Én ezzel szemben az idei tanév első napján csak annyit tudtam, hogy Négyzetgyök padja jó messzire esik az enyémtől.