részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Andrés Barba: República luminosa
Editorial Anagrama, 2017

Copyright © Andrés Barba, 2017
Published by agreement with Casanovas & Lynch Literary Agency S. L.

Hungarian translation © 2022 Kutasy Mercédesz
Magyar kiadás © 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Luke Bird
Borítófotók © Arcangel, Alamy

ISBN 978 963 676 817 1

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Greskovits Endre
A szöveget gondozta Török Tünde
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Carmennek,
aki vörös földből van

Mindössze két dolog nem nevetséges sosem:
a vademberek és a gyerekek.
Paul Gauguin

Amikor arról a harminckét gyerekről kérdeznek, aki San Cristóbalban vesztette életét, a válaszom mindig beszélgetőtársam korától függ. Ha velem egyidős, azt felelem, hogy megérteni valamit annyit tesz, mint összerakni azt, amit addig csak töredékesen láttunk, ha fiatalabb, akkor pedig megkérdezem tőle, hogy hisz-e a rossz előjelekben. Szinte mindenki nemmel felel, mintha az ilyesmiben való hit azt feltételezné, hogy nem becsüli sokra a szabadságot. Én ilyenkor nem kérdezősködöm többet, csak elmesélem a saját változatomat a történtekről, mert ez az egyetlen, amit tudok, és azért is, mert hasztalan győzködném őket: nem az a lényeg, hogy nagyra tartsák a szabadságot, hanem inkább az, hogy ne higgyenek olyan naivan az igazságban. Ha én magam valamivel energikusabb vagy egy kicsivel bátrabb lennék, mindig ugyanazzal a mondattal kezdeném a történetemet: Szinte mindenki azt kapja, amit megérdemel, és a rossz előjelek igenis léteznek. Már hogyne léteznének.

Amikor éppen huszonkét évvel ezelőtt San Cristóbalba érkeztem, az estepíi Szociális Ügyek Osztályának fiatal, frissen előléptetett tisztviselője voltam. Néhány év leforgása alatt sovány jogászból újdonsült házasember lettem, aki boldogságában sokkal daliásabbnak tűnt annál, amilyen természeténél fogva bizonyára lett volna. Úgy gondoltam az életre, mint viszonylag könnyen átvészelhető viszontagságok egyszerű láncolatára, amelynek a vége a halál: nem tudom, könnyű halál-e, de olyan elkerülhetetlen, hogy gondolni sem érdemes rá. Akkor még nem tudtam, hogy éppen ez a boldogság, hogy éppen ez a fiatalság és hogy éppen ez a halál, és bár alapvetően semmiben sem tévedtem, mindenben téves úton jártam. Beleszerettem egy nálam három évvel idősebb San Cristóbal-i hegedűtanárnőbe, akinek volt egy kilencéves kislánya. Mindkettőjüket Maiának hívták, és mindkettőnek átható volt a tekintete, aprócska az orra és barna a szája, nekem pedig ez volt maga a megtestesült szépség. Néha úgy éreztem magam, mintha valami titkos összeesküvésen választottak volna ki, és olyan boldog voltam, amiért a „hálójába” keveredtem, hogy amikor felajánlották a lehetőséget, hogy San Cristóbalba költözzem, már futottam is hozzá, elmondtam neki, és ott helyben megkértem a kezét.

Azért ajánlották fel nekem ezt az állást, mert két évvel korábban megterveztem Estepíben egy integrációs programot az indián közösség számára. Egyszerű ötlet volt, és mintaprogramként hatékonynak bizonyult: arról volt szó, hogy támogassuk az őslakosokat abban, hogy bizonyos terményeket kizárólag ők termeszthessenek. Abban a városban a narancsot választottuk, és az indián közösségre bíztuk csaknem ötezer ember ellátását. Ami az elosztást illeti, a program kis híján káoszba fulladt, végül azonban a közösség reagált, és egy apróbb helyreigazítást követően erősen fizetőképes szövetkezetté alakult, olyannyira, hogy kiadásaik jó részét még ma is ebből fedezik.

A program olyan sikeressé vált, hogy a kormány az Indián Települések Bizottsága révén felvette velem a kapcsolatot, hogy ismételjem meg a San Cristóbal-i ñeê közösség háromezer lakójával. Egy házat ajánlottak, meg egy igazgatói állást a Szociális Ügyek Osztályán. Maia azonnal munkába állt szülővárosa kis zeneiskolájában. Nem vallotta be, de tudtam, hogy örül, amiért jómódúan térhet vissza a városba, ahonnan a szükség űzte el. Az állás részeként fedezték a gyerek iskolai költségeit is (mindig így hívtam, „a gyerek”, amikor pedig közvetlenül hozzá szóltam, akkor „te gyerek”), emellett pedig olyan fizetést kaptam, amiből spórolni is tudtunk. Mit kívánhattam volna még? Nehezemre esett féken tartani az örömömet, és folyvást kérleltem Maiát, meséljen a dzsungelről, az Eré folyóról, a San Cristóbal-i utcákról… Amíg beszélt, mintha sűrű, fojtogató növényzet mélyére hatoltam volna, amelyben hamarosan paradicsomi helyre leltem. Meglehet, hogy a képzeletem nem volt különösebben kreatív, azt azonban senki sem mondhatja, hogy ne lettem volna optimista.

1993. április 13-án érkeztünk San Cristóbalba. A párás meleg az arcomba csapott, az ég szikrázóan tiszta volt. Miközben beszálltunk ócska családi furgonunkba, a távolban először pillantottam meg az Eré folyó hatalmas, barna víztömegét és a San Cristóbal-i dzsungelt, ezt a zöld, áthatolhatatlan szörnyeteget. Nem szoktam hozzá a szubtrópusi éghajlathoz, így egész testem verejtékben úszott, amióta elindultunk azon a vörös homokos országúton, amely az autópályától a város felé vitt. Az Estepíből idáig vezető út kábulata (csaknem ezer kilométernyi távolság) valamiféle melankolikus állapotba ringatott. Ahogy megérkeztünk, eleinte minden olyan álomszerűnek tetszett, később azonban lassan kirajzolódott a szegénység egyenetlenül nyers képe is. Tény, hogy szegény vidékre készültem, de a valóságos nélkülözés alig hasonlít ahhoz, amit elképzelünk. Akkor még nem tudtam, hogy a dzsungel kiegyenlíti, egységesíti és valamiképpen el is törli a nyomort. A város egyik polgármestere azt mondta, San Cristóbalnak az a baja, hogy a mocskot csak egyetlen, apró lépés választja el a festőiségtől. Ez pedig a szó legszorosabb értelmében így van. A ñeê gyerekek vonásai túlságosan fotogének a kosz ellenére is – vagy talán épp annak köszönhetően –, a szubtrópusi éghajlat pedig azt sugallja, hogy az állapotukban van valami elkerülhetetlen. Vagy másképpen: egy férfi küzdhet ugyan egy másik férfival, de nem harcolhat egy zuhatag vagy egy vihar ellen.

A furgon ablakából kinézve azonban valami másról is megbizonyosodhattam: hogy a San Cristóbal-i szegénységet egészen a velejéig le lehet csupaszítani. A színek síkbeli, a legelemibb, eszelős fényű színek voltak: a dzsungel élénkzöldje úgy tapadt az országútra, mint valami növénnyel befuttatott fal, a föld csillogó vöröse, az ég kékje, amely olyan fénnyel ragyogott, amitől az embernek mindig hunyorognia kellett, az Eré folyó két partja között a négy kilométernyi víz tömör barnasága – mindez nyilvánvalóan értésemre adta, hogy semmit sem ismerek, amivel összehasonlíthatnám mindazt, amit most látok először.

Amint a városba értünk, egyenesen a polgármesteri hivatalba hajtottunk, hogy megkapjuk a lakásunk kulcsait, és egy tisztviselő is velünk tartott, hogy mutassa az utat. Már majdnem odaértünk, amikor hirtelen megpillantottam egy hatalmas pásztorkutyát alig kétméternyire tőlünk. Szinte mintha a képzeletem játszott volna velem – biztos a fárasztó út okozta –, mintha a kutya nem is átszaladt volna az úton, hanem a semmiből egyszeriben csak ott termett az út kellős közepén. Nem maradt időm fékezni. Minden erőmmel a kormányba kapaszkodtam, a kezemben éreztem az ütést, és hallottam azt a hangot, amit ha egyszer hall az ember, soha nem felejti el: egy test csattanását a lökhárítón. Sietve kiszálltunk. Szuka volt, megsebesült, és miközben lihegett, kerülte a pillantásunkat, mintha valami miatt szégyellné magát.

Maia föléje hajolt, és végigsimította a hátát, amire a kutya farkcsóválással felelt. Úgy határoztunk, hogy azonnal állatorvoshoz visszük, és miközben elindultunk (ugyanazzal a furgonnal, amelyikkel elütöttük), az volt az érzésem, hogy ez a kóbor vadállat két dolgot testesít meg egyszerre: rossz előjelet és jóságos jelenlétet, barátot, aki üdvözöl a városban, de egyszersmind küldöncöt is, aki rémisztő hírt hoz. Arra gondoltam, hogy még Maia arca is megváltozott, amióta megérkeztünk: egyrészt átlagosabbá vált – soha eddig nem láttam ennyi nőt, aki hasonlít rá –, másrészt tömörebbé, bőre lágyabbnak, egyszersmind ellenállóbbnak tűnt, tekintete keményebbnek, ugyanakkor kevésbé szigorúnak. Ölébe vette a kutyát, és az állat vére lassan áztatni kezdte a nadrágját. A gyerek a hátsó ülésen ült, és meredten nézte a sebet. Amikor a furgon döccent egy-egy kátyúban, az állat forogni kezdett, és dallamosan nyüszített.

Azt mondják, San Cristóbal vagy az ember vérében van, vagy nincsen ott, és ez olyan közhely, amit a világ bármely szögletében használunk, ha a szülővárosunkról beszélünk, itt azonban nem annyira banális mondat, sőt különleges mértékben igaz. Hisz éppen a vérnek kell hozzászoknia San Cristóbalhoz, a vérnek kell felforrósodnia és engednie a dzsungel és a folyó súlyának. Maga az Eré folyó a négy kilométernyi szélességével sokszor hatalmas vérfolyamnak tűnt, és a vidéken van néhány fa is, amelynek nedve olyan sötét, hogy szinte lehetetlen növényként gondolni rá. A vér mindent átjár, mindent betölt. A dzsungel zöldjén, a folyó barnáján, a föld vörösén túl mindig ott a vér, a sikamlós vér, amely mindent teljes egésszé tesz.

Keresztségem tehát egészen konkrétra sikerült. Mire az állatorvoshoz értünk, a kutya gyakorlatilag feladta, és ahogy a karomban vittem, átitatott az a ragacsos nedv, ami a ruhával érintkezve feketévé vált, és undorítóan sós szagot árasztott. Maia gondoskodott róla, hogy sínbe tegyék a kutya lábát, és összevarrják a hátán a sebet; az állat lehunyta a szemét, mint akinek nincs kedve tovább küzdeni. Úgy láttam, hogy szeme idegesen mozog a lezárt szemhéj alatt, ahogy az embereké is mozogni szokott, amikor álmodnak. Megpróbáltam elképzelni, mit láthat, miféle dzsungelben kóborló életet játszhat újra az agya, és azt kívántam, bárcsak meggyógyulna, bárcsak életben maradna, mintha a biztonságom jó része ezen a helyen tőle függene. Odamentem hozzá, kezemet meleg orrára tettem azzal a bizonyossággal, szinte meggyőződéssel, hogy megért engem, és velünk marad.

Két órával később a kutya a házunk kertjében sírt, és a gyerek egy lábas rizst meg ételmaradékot készített neki. Leültünk, és azt mondtam, hogy adjon neki nevet. A gyerek az orrát ráncolta – természetes gesztusa volt ez, így tette színpadiassá tétovaságát –, és kibökte: „Moira”. És így hívják még most is, amikor évekkel később öreg kutyaként a folyosón szunyókál, néhány lépésre tőlem. Moira. Ha minden jóslat ellenére már a fél családját eltemette, talán nem olyan valószínűtlen, hogy bennünket is túlél. Csak most értem meg az üzenetét.

Tartalom

Fényes köztársaság

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0