Igali Anikó

a

MAROKKÓI

1.

Őrjítően forró nyár volt és őrjítően forró július. A fullasztó meleget és az aszályt az éghajlatváltozással magyarázták, és riadót fújtak a zöldek, meg a mezőgazdászok, de engem hidegen hagyott a dolog. Miattam akár fel is robbanhatott volna az egész világ.

Aznapra kivételesen esőt ígértek, és úgy tűnt, beigazolódik a jóslat: már a party kezdetén vészjóslóan sötét felhők tükröződtek a nizzai Sárdy villa úszómedencéjének víztükrében. A feszes ruhájú, filmsztár képű pincérek csak a jelre vártak, hogy ugorjanak, és egy pillanat alatt átköltöztessenek minden földöntúli jóságot a bauhaus villa földszinti termébe.

Szokásomtól eltérően korán érkeztem, és whiskyt kortyolgatva figyeltem a vendégeket a tetőteraszról. A meghívottak javarésze az építőipar nagyágyúi közé tartozott, révén a házigazda is építész, persze az már más lapra tartozott, hogy mostanság egészen mással foglalkozott. Az építési vállalkozók tömkelegében felismertem pár arcot még apám idejéből. A régi vágású üzletemberekből azóta aggastyánok lettek, akik mellől leszakadoztak nejeik, és az öreglányok helyét feszes csöcsű egyenre-szabott aranyásók vették át. Ilyen az élet, sóhajtottam az italomba kortyolva. Húsz év múlva talán én is pont ilyen szánalmas öregember leszek, aki csak a külső szemlélőben kelt viszolygást, de saját maga előtt megmarad a nagy fehér főnöknek, élet és halál urának, kegyeit csakis a kiválasztott szerencséseknek osztogató pökhendinek.

Az ital hatni kezdett, és én már megint Klárára gondoltam. Józanon képes voltam elbagatellizálni a fájdalmat, elvonatkoztatni a ténytől, hogy örökre itt hagyott és még a lányom, Krisztina döbbenetes hasonlósága az édesanyjára, sem zavart meg, nem tett depresszióssá. Ellenben a pia egy ócska, szentimentális picsogót csinált belőlem, amit tudtam, hogy Klára is szánalmasnak tartana.

A szemem dörzsölgetve matattam a zsebemben, és megkönnyebbülten tapogattam ki a nyugtató apró fioláját, amit már olyan észrevétlenül és profin pattintottam ki két ujjal, húztam ki belőle a valószínűtlenül apró tablettákat, helyeztem a nyelvemre, és tüntettem el bármiféle folyadék nélkül, akár valami narkós. Pár perc és kisimul minden. Higgadtan bámulhatok mindenféle szépséget, ami valójában belülről rohad, és úgy szemlélhetem az eseményeket, mintha azok életem meghatározó részét képeznék.

Időközben dörögni kezdett az ég, de a hűsítő zápor ismételten elmaradt, helyette bordós szaténfüggöny borult az égre és miközben elkendőzni próbálta a Nap ragyogását, aranyló fénnyel vonta be a lila bugonvilleákat, és vérnarancsra festette a fehér liliomokat.

Ebbe a szürreális díszletbe sétált bele.

Ahogy megpillantottam, mélabús fájdalom futott át rajtam. Mintha megéreztem volna a múltját, és beleselkedtem volna a jövőjébe.

Baljóslatú gyönyörűség volt; egy egzotikus mérgező virág.

Zoltán tulajdonosi büszkeséggel és szigorral, jobb kezét a domború csípőjén nyugtatva mutatta be az üzlettársainak, a kegyeltjeinek, az ellenségeinek és nekem is, az egyetlen barátjának.

Én lehettem kábé a harmincharmadik, akinek a szemébe kellett néznie, és megfelelően bemutatkoznia, pedig messziről ordított róla, hogy miféle, így már csak azért is tiszteletet éreztem iránta, amiért képes volt disztingválni magát.

A platinaszőke Marilyn-frizurához Zoltán ragaszkodott. A kurváinak ez volt az egyen frizurája. Kiment a lábamból minden erő, ahogy rám emelte fekete tussal kihúzott, ragyogó mogyoróbarna tekintetét.

– Kardos György, Gyuri, ha megkérhetem – szorítottam meg csontos, meglepően erős kezét.

– Gábor Éva.

A hangja mély volt és karcos. Nemcsak a genetika, hanem masszív, sok éves dohányzás hozadéka. Fürkésző tekintetemtől zavarba jött, és platinaszőke hajába túrt.

– Legföljebb mozdonyszőke – hunyorított rám, ahogy megvillantak milliméteres koromfekete lenövései. Öblös, úriemberhez nem passzoló röhögés robbant ki belőlem, mire ő is nevetni kezdett. Onnantól kezdve bízott bennem.

Zoltán megrovón nézett ránk, és egy pillanatra úgy éreztem, képes lett volna mindkettőnket ott helyben felpofozni, mint valami taknyos kölyköket. Aztán megenyhült a tekintete, de láttam, ahogy a karjába vájta az ujjait. Éva föl sem szisszent, még a szeme sem lett homályos, ne adjisten könnyes, ugyanolyan rendíthetetlen bizalommal függött rajtam a tekintete.

– Haladjunk tovább, még mielőtt féltékeny leszek. Lesz még elég időtök a csacsogásra. Gyuri a legjobb barátom, bizalmasom és üzlettársam. Ugyanúgy számíthatsz rá mindenben, ahogy rám. Persze azzal a kitéttel, hogy az extrákhoz csak nekem van hozzáférésem – kacsintott Zoltán ravaszkásan, és szorított még egy fokozattal fájdalmasabban.

Éva biccentett felém, és hagyta, hogy nagy büszkén tovább hurcolják, és kérkedjenek vele, mint a legújabb szerzeménnyel. Nem tudtam róla levenni a szemem: majdnem olyan magas volt, mint Zoltán, atlétikus, olyan vádlival, mint egy rövidtávfutónak, és úgy tapadt izmos testére az alul-felül felsliccelt estélyi, hogy semmit sem bízott a fantáziára. Bizonyos, hogy nem edzőteremben izzadta össze ezt az alakot. Ahogy utánuk néztem, tulajdonképpen nem sok különbséget láttam a mozgásukban, a mozdulataikban. Éva ugyanolyan magabiztosságot sugallt, mint a párja, azzal a különbséggel, hogy ezt a szintet Zoltánnak közel húsz esztendő alatt sikerült elérnie.

Szinte magam előtt láttam, ahogy Párizsba érkezett – rokonok, ismerősök, barátok nélkül, egy szál hátizsákkal, amiben elfért minden cucca, de magával hozta a legféltettebb kincsét is, a frissen megszerzett építész diplomáját. Azt hitte, hogy itt majd rögtön kap munkát, csak azért, mert az apját Pesten elismerték. A Sárdy név jól csengett építész körökben, de egy huszonéves magyar suttyót csak a neve miatt nem vettek fel sehová. Persze neki mindig és mindenben szerencséje volt. Így esett meg, hogy valahogy apám elé sodorta a szél, aki mint igazi 56-os kivándorló, természetesnek tartotta, hogy segíti a honfitársait, minekutána Sárdy Zoltán pár hét alatt gyakornok lett Párizs egyik legelőkelőbb építész irodájában. Az én irodámon osztoztunk, és körülbelül egy hónapig még rivalizáltunk is. Onnantól datálódik a barátságunk – közel huszonöt éve. Tényleg igazi barátság, nem valami haverság. Minden viselt dolgát elmondta nekem, ami első körben rettentően meglepett, mert hogy a fenébe beszélhet valaki ilyen kendőzetlen őszinteséggel a nem éppen makulátlan múltjáról, cseppet sem tisztességes jövőbeli terveiről, etc., de aztán rájöttem, hogy egyszerűen csak ösztönösen jól ismerte az emberi természetet. Tudta, hogy kiben bízhat meg, kit engedhet a közvetlen közelébe.

Pestről anno azért kellett iszkolnia, mert lányokat futtatott. A sors fintoraként Párizsban is ez az iparág repítette a csúcsra. Több fantáziát látott benne, mint az építészetben, és túl jól ismerte az elitet minden nyomorúságos és undorító üzelmével együtt. Könnyebben ment az üzletkötés is, ha már belépőként egy csinos lány is járt az osztriga mellé, az meg külön bónusz volt, ha az alkalmi légyottról véletlenül még fotók is készültek. Ilyenkor biztosabban nyertük a pályázatokat és az árak is mindig lejjebb csúsztak. Ez volt a tökéletes üzlet, egy darabig. Egészen addig, míg apám meg nem neszelte a dolgot. A poén az volt az egészben, hogy valami pitiáner kis alvállalkozó miatt bukott le. De tanult az esetből és a továbbiakban tökélyre fejlesztette az ipart, és csak az első osztályúakkal, a business clubbal foglalkozott. Politikusoknak, üzletembereknek, egy éjszakára, egy hétre, egy hónapra - modelleket, szépségkirálynőket, a legextrább prostikat közvetített. Hatalmas üzlet volt és ugyanezt a hálózatot Romániában is kiépítette. Jobbára innen szedte a saját szeretőit is. Remek szeme volt a nőkhöz, és a sármjával mindenre rá tudta venni őket. Olyan volt, mint egy vérbeli francia macsó: álmodozó tekintetű és magas, folyamatosan a szemébe lógó tincsekkel hadakozó félisten.

Azon az estén már szándékosan nem botlottam beléjük, mert tudtam, hogy Zoltán egyből levenné, hogy miben sántikálok, de persze a fejemből nem tudtam kiverni a legújabb szerzeményt és egyre jobban elhomályosuló tudattal azon merengtem, hogy vajon honnan szedhette össze. Magyarországról, valahonnan az Alföldről vagy a Viharsarokból, esetleg Bob herceg ajándéka Erdélyből? Megvette kilóra valakitől, vagy félholtra összeverve, bedrogozva jött „magától”. Esetleg tényleg teljesen magától jött. Mindenesetre vérprofinak tűnt. Én nem bírtam a kurvákat, de ő határozottan felkeltette az érdeklődésemet. Legszívesebben már azon az estén hívtam volna egy régi havert a rendőrségről, hogy szimatoljon utána.

2.

– Mikor utalsz?

– Te aztán célra tartasz! De éppen ezt imádom benned – nevetett Zoltán, és hátulról átkarolta.

– Ugye nem itt akarod, mindenki szeme láttára? – hűlt el Éva, de a férfit nem érdekelték sem az utoljára távozó vendégek, sem a party szervíz alkalmazottai. Még nagyobb vehemenciával kezdett el matatni a nő mellén és a nyakát csókolgatta.

– Régen nem voltál ennyire finnyás!

– Ha nem utalsz nekik, akkor nem foglalkoznak Rózával!

– Rózán nem lehet segíteni, ezt te is jól tudod! És egyáltalán milyen mesevilágban élsz te, hogy azt hiszed, a te édes Istikéd költ egy fityinget is a hugicádra? Ne viccelj már szivi, inkább gyere velem!

Éva mély lélegzetet vett, Róza ártatlan arcocskája rémlett fel előtte, mire végighúzta az ujját könnycseppektől szétkenődött sminkjén, és bátorító mosolyt küldött egy, a jelenettől megszeppent pakolódó kisegítőnek.

– Úgy foglak kényeztetni, hogy megfeledkezel minden szarságról, amiről te semmit sem tehetsz, és egyébként is megoldhatatlanok – emelte ígéretre a kezét kisfiús mosollyal Zoltán, és Éva bár szerette volna azt hinni, hogy csak az érdek vezérelte, hogy ne álljon ellent – valójában megbabonázva adta át magát neki.

Józan ésszel nem tudta megmagyarázni, hogy mi vonzotta annyira a férfiban. A külön-külön mindenben tökéletes részek, a férfi intelligenciája, lehengerlő jóképűsége, a pénze, netalántán a kiszámíthatatlansága.

A tökéletes csődör, a nők kedvence, kurvák futtatója - a Marokkói. Nem tudta, hogy honnan ragadt rá ez a gúnynév, de Párizs-szerte így hívták, sőt még Bob herceg Bukarestben is a Marokkóival példálózott a lányoknak. Ha rám hallgattok, mindenben megfogadjátok a tanácsaimat és persze egy kis szerencsétek is van, akkor lehetséges, hogy egy szép napon majd a Marokkói mellett találjátok magatokat. Akkor majd áldani fogjátok az eszeteket, hogy hallgattatok rám! Persze a többség bánkódik majd, hogy elment a jó szerencséje mellett, de hát én arról már nem tehetek! Aki hülye, az meghal, finito! – kántálta a törpe strici, az arany nyakláncát a mutatóujja körül forgatva.

Amilyen kicsi volt, olyan rátarti és profi a szakmában. Ő volt az első rosta, a legfőbb elosztó, élet és halál ura, akik eldöntötte, ki mehet Londonba és ki marad útszéli, a helyi striciknek kiszolgáltatva. Neki köszönhette a szerencséjét, mert Bob herceg meglátta benne a lehetőséget, és megmutatta a mindenki által rettegett Marokkóinak. Vagy megölet vagy istennőt csinál belőled – gagyogta Bob herceg. Persze mind a kettő az én munkám gyümölcse – röhögött. De aki Bob hercegnél tanulta ki a szakmát, annak nincs sok izgulni valója. Alulról kezdtük, de profi lettél, és ha nem kellesz neki, kellesz majd másnak, talán egy igazi arabnak, ki tudja.

Az átalakítása drasztikus volt. A fenékig érő fekete hajából divatosra vágott félhosszú aranybarnát varázsoltak, és turkálókból kiöltöztették. Így visszamenőleg nézve elég ízléstelenül, de ahhoz képest, ahogy addig kinézett, kész úri kisasszonyt csináltak belőle. Ő mindenre fel volt készülve. Arra is, hogy a Marokkói egy vadállat, aki egyetlen pillantásával felméri és meglátja még az alig használt Guccin keresztül is az alultáplált kis cigánylányt, és fölpofozza, kiveri a fogait, meg őrjöng, hogy egy ilyen szutyok miatt kellett ideutaznia és a drága idejét rabolni. Csak abban reménykedett, hogy megkegyelmez neki, és őhelyette Bob herceget iktatja ki, esetleg kiheréli, amire rá is szolgált már vastagon a törpe.

A nagy találkozóra stílusosan egy őszi, sárosan sötét napon került sor. Egy előkelő szálloda csupa üveg bejárata előtt kellett fel-alá sétálgatnia. Miniszoknyában és alaposan kivágott blúzban, tíz centis tűsarkúban. Iszonyúan izgult és félt egyszerre, ugyanakkor kéjesen perverz várakozással töltötte el, hogy egy nagyhatalmú úr előtt kelleti magát, akit elrejt a sötétített üveg. Csak szemezett a bejárattal, és a szálloda előtt posztoló fiúval, aki kigúvadt szemmel vizslatta. Neki tetszett, ebben száz százalékig biztos volt, de hogy a Marokkói mit szólt hozzá, arról abban a pillanatban fogalma sem volt.

Aztán Bob herceg megjelent az ajtóban, és a kezével intett, hogy elmehet. Ő csak állt, és először nem akarta elhinni, hogy nem tetszett a Marokkóinak. Csak akkor indult el a metró irányába, mikor már rá is kiáltottak, hogy tűnés, ennyi volt. És ő szedte a lábát, közben meg azon parázott, hogy vajon még visszamehet-e a koszlott albérletbe, amit Bob herceg emberei teli vásároltak neki ruhákkal, meg mindenféle sminkszerrel. Legalább azokat el akarta vinni, még mielőtt rá állítanak valami középszerű stricit, aki kezelésbe veszi.

A töredezett tükrű, koszos fürdőszobában próbálta lemosni az arcáról a vastag sminket. Vörösre sikálta az arcát, mire a régi Éva nézett vissza rá. A vásott, kétségbeesett cigánylány tekintet dühösen elszántnak tűnt. Hirtelen nagyon melege támadt, és mindezért a nagy lobonc tűnt felelősnek.

A fiúk borotvapengéivel már régóta szemezett, így határozottan nyúlt értük, és nekiesett a tekintélyes fürtöknek. Egész szabályos fiú frizurát kanyarított magának, aztán a cuccokat behajigálta egy szakadt hátizsákba, és nyakába vette a várost. Annyi pénze még volt, hogy vonatjegyet vegyen, de metróra már nem maradt. A tűsarkúban csetlett-botlott, aztán egy tócsa-féleségen megcsúszott, és hatalmasat esett. A bokája a feneke alá került, és csak reménykedni tudott abban, hogy nem törött el. A járókelők megbámulták, de senki nem segített neki. A fájdalomtól és az elkeseredettségtől bőgni kezdett, és dühödten próbálta összeszedni a hátizsákból szétgurult holmit.

És akkor tényleg, mint egy mesében, ott hajtott el mellette a Marokkói a sofőrjével. Először a véget nem érő tűsarkas lábak keltették föl a figyelmét, aztán az elkeseredett, síró nő látványa mozgatott meg benne valamit, és megállíttatta a legújabb Audit.

A nőnek természetesen nem ő nyújtott segítő jobbot, hanem a sofőrjét utasította a lovagias tettre. Csak akkor ismerte föl az elutasított prosti-jelöltet, mikor a nő az autóhoz bicegett. Elmondása szerint abban a pillanatban szeretett belé. Persze Éva tudta, hogy mindez kamu, hogy nem lehet hinni egy olyan embernek, aki lányok adás-vételéből él úgy, akár egy király. Aztán meggyőzte magát, hogy ha nem is olyan szerelemmel szereti, ahogy az a nagy könyvben meg van írva, az nem is olyan nagy baj. Sőt talán még jobb is, ha úgy szereti, ahogy az tőle elvárható, ami tőle telik.

Az élet már csak ilyen. Annak kell örülni, ami van, nem folyton olyasmi után vágyakozni, ami lehetetlen. A férfi a szüleire emlékeztette. Ők is úgy szerették őt és a testvéreit, ahogy tőlük tellett, nem ahogy a nagykönyvben van megírva, ahogy ideális lenne, hogy a szülők a gyerekeiket szeressék. Egyébként is, ki tudja, hogy mi van a nagy könyvben megírva? Mindenki úgy szeret, ahogy képes rá.

Egy óra múlva már kielégülten dohányzott az ágyban, párnák közt. Olyan mély slukkokat szívott, mintha csak azzal a szál kis cigarettával akarna elégni, egybeforrni vele.

Zoltán állandóan nyaggatta, hogy mérgezi magát vele, és hagyjon fel az önpusztítással, inkább őróla vegyen példát. A férfi mindent elkövetett az egészségéért; csakis bio gazdaságból származó zöldségeket és szabadon tartott, antibiotikumnak még a hírét sem hallott állatok húsát szerezhette be a szakács, ezenkívül szintén ilyen elveket valló éttermeket volt csak hajlandó látogatni. Egy héten háromszor futott, minden nap úszott a saját medencéjében és utána súlyokkal kínozta magát. Cigaretta szóba se jöhetett, alkohol is csak ritkán.

Nagymama szokta az ilyen emberekre azt mondani, hogy nem tudják miben haltak meg, hiszen mindent olyan jól csináltak – szokott vele viccelődni Éva, de a férfi nem nevetett vele. Meg úgy egyébként sem nevetett gyakran.

Zoltán hosszan, túlzottan hosszan zuhanyozott. Évának folyton olyan érzése volt, hogy az ő szagát sikálja le magáról, csak miatta mosdik olyan körülményesen körültekintően. Ő hiába mondta neki, hogy felesleges szőkére festetni a haját, meg elegáns ruhákba járatni, pláne egy olyan puccos partin bemutatni mindenkinek, a férfi üzlettársainak. Fölösleges volt Zoltán minden fáradozása a francia tanártól az etikett órákig, meg az elegánsan visszafogott, alkalmi sminkeket okító hölgyig. Mindenki látta rajta, hogy kiféle, ebben biztos volt. Látta a szemükön, ahogy rögtön beskatulyázták, aztán behatóan kémlelték, vizsgálták az arcát, figyeltek a hanglejtésére, és pontosan látta mindenkinél, amikor egészen megbizonyosodtak róla, hogy helyes volt a megérzésük. Igen, hogy az. Zoltán képes volt bevezetni a társaságba egy ilyet. Megalázni vele saját magát, mikor elég lett volna csak egy egyszerű kurvának meghagyni, ha már ennyire kellett neki. Mert az egyértelmű, hogy semmi másra nem kell, hiszen mi másra is lehetne használni egy ilyet? Persze Zoltán szerint ő csak képzelődött, mert ezt nem hallhatta egy egyébként szőke, egyértelműen a férjének csak a pénzére hajazó, felfújt mellű nőszemélytől. Na persze, nem hallotta, esetleg csak a lelki füleivel! De már nem is izgatta, hiszen minden olyan volt, mint régen, illetve majdnem minden olyan. Őt gyerekkorában is csak a nagymama szerette. Most és itt pedig csak Zoltán. Mondjuk Zoltán valószínűleg csak egy dolog miatt szereti, de mindegy. Volt olyan gondos és rendes, hogy még saját kis pedigrét is gyártott őneki; szülők, erdélyi családi birtok, meg minden. Még szerencse, hogy nem valami nemesi vért csörgedeztetett erőszakkal az ereibe, csupán csak sajnálatosan korán elhalálozott, tehetős gazdálkodókat hazudott be neki, pedig ő sírva-röhögve próbálta sikertelenül meggyőzni arról, hogy egy cigányvajda apa talán realisztikusabbnak és hihetőbb felmenőnek tűnne.

3.

A lányommal, Krisztinával néha ölre menő játszmákat folytattunk. Középiskolás korában kezdődött azzal, hogy az örökös lógások és a pofátlan viselkedése miatt kirugdalták az összes elit iskolából. Pszichológustól pszichológusig jártam vele. Tulajdonképpen ugyanazt a hatalmas konzekvenciát vonta le mindegyikük, hogy az anyja elvesztése, a női példakép hiánya, identitászavar, az én meglehetősen kevés időm, és teljes hozzá nem értésem egy kamaszlányhoz vezetett idáig. Mikor már nem bírtam idegekkel, bekeményítettem, és jókor ütemezett atyai pofonok, meg bölcseletek hatására nagy nehezen leérettségizett egy kifejezetten deviáns kölyköknek fenntartott, pofátlanul magas tandíjú intézményben. Utána meg hirtelen már mindent akart csinálni a továbbtanuláson kívül. Először topmodell szándékozott lenni, melynek az lett a hozamánya, hogy a titkárnőmnek kellett vele ügynökségekhez mászkálni, próbafotókat készíttetni, és nekem otthon a csalódott hisztijeit hallgatni. Utána divattervező, majd stylist, lakberendező, végül fotós kívánt lenni, végül meg már semmit nem akart csinálni a viháncoló, ribanc külsejű barátnőivel való bulizáson, meg az én csesztetésemen kívül. Például folyamatosan szerelmes volt egyperces, egyszámos sztárocskákba, akiket természetesen prezentálnom kellett a névnapján, születésnapján, etc. Nem tudtam mihez kezdjek az én szeretett kislányommal, akinek képtelen voltam a kellő pillanatokban nemet mondani, annyira emlékeztetett szegény nejemre. Teljesen biztos voltam benne, hogy ha ő még élne, egészen más lenne Krisztina. Újra az én drága kislányom lenne, akivel elválaszthatatlanok voltunk az anyja haláláig.

Zoltán mindig azt mondta, hogy újra kéne nősülnöm, és mindenféle nőkkel próbált összehozni. Na nem olyanokkal, amilyenekkel ő járt, hanem az üzlettársak lányaival, unokahugaival. Egytől-egyig unalmas, sótlan tyúkok. Miután kifejtettem neki az ellenérzéseimet ezen nőszemélyekkel szemben, egy céges bulira leszállított nekem egy cadillacnyi prostit bikiniben, a mellükön meg a seggükön „SÓS” felirattal. Még röhögtem is volna rajt, ha csak én látom, nem az egész iroda.

Egyébként a lányom rajongott Zoltánért, már kislány korától kezdve. Az anyja temetésén is Zoltán vállán zokogott, nem az enyémen. Velem olyan volt, mint valami távoli rokon. Furcsa egy gyerek lett, annyi szent, de Zoltán azt mondta, a véleményem róla azt bizonyítja, hogy jottányit sem értek a nőkhöz. Elfogadtam, mert én is úgy éreztem, képtelen vagyok megbirkózni Krisztina bonyolult helyzetével, számomra érthetetlen lelki világával, az egész igazságtalan fájdalommal, ami bennünket sújtott. A problémák miatt sunyi, gyáva módon minden időmet igyekeztem az irodában tölteni, és remélhetőleg úgy ütemezni a dolgaimat, hogy minél kevesebb időt kelljen a lányom szemrehányó tekintete előtt vergődnöm.