Borítószöveg

„TITKOT LEGJOBBAN A KAGYLÓHÉJAK TUDNAK TARTANI.”

Delia Owens regénye Észak-Karolina ritkán lakott, mocsaras partvidékén játszódik az 1950-es és '60-as években. A történet főhőse a lápvidéken sorsára hagyott kislány, Kya Clark, aki az évek során elszigeteltségében önellátásra rendezkedik be, s alig érintkezik a környékbeliekkel.

Az első szerelem azonban Kya életét is felforgatja: a közeli kisvárosban élő Tate megtanítja olvasni, és ő az, akivel a lány osztozni tud a természet és a költészet szeretetében is. Ám nem Tate az egyetlen, aki érdeklődik a különleges, magának való lány iránt...

Egy rejtélyes gyilkosságot követően a helyi közösség felbolydul, és a gyanú hamarosan a mocsárban magányosan élő „Lápi Lányra” terelődik.

„Másnap is várt. Délig felforrósodtak az órák, délután felhólyagosodtak, és még napnyugta után is lüktettek. Később a hold reményt hintett a vízre, de az is elhalt. Újabb napkelte, újabb fehéren izzó dél. Újra naplemente. Minden remény közömbössé vált. Kya szeme közönyösen mozdult, és még fülelt ugyan Tate csónakja után, már nem volt benne feszültség.

A lagúnában egyszerre érződött élet és halál szaga, az ígéret és a bomlás szerves egyvelege. Békák brekegtek. Tompán figyelte, ahogy a szentjánosbogarak cikáznak az éjszakában. Ezeket a rovarokat sosem gyűjtötte befőttesüvegben - az ember sokkal többet megtudhat valamiről, ha nem teszi befőttesüvegbe. Jodietól tudta, hogy a nőstény szentjánosbogár megvillantja a hátsója alatti fényt, hogy jelezze a hímnek, készen áll a párzásra. Minden egyes szentjánosbogár-fajnak saját, villanásokból álló nyelve van.

Kya hirtelen felült és figyelni kezdett: az egyik nőstény megváltoztatta a kódot. Először a szokásos vonalak és pontok sorát villantotta fel, odavonzotta a saját fajtája egyik hímjét, és párosodtak. Ezután másfajta jelet adott ki, és egy másik faj hímje repült oda hozzá. Az üzenete láttán a második hím úgy gondolta, talált egy hajlandó nőstényt a saját fajából, és lebegni kezdett felette, várva, hogy párosodjanak. De a nőstény szentjánosbogár hirtelen lecsapott, bekapta és felfalta a hím mind a hat lábát és két szárnyát.”

Fordította

Csonka Ágnes

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Where the Crawdads Sing by Delia Owens

Published by G. P. Putnam’s Sons in 2018

An imprint of Penguin Random House LLC, New York

All rights reserved including the right of reproduction
in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with G. P. Putnam’s Sons, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of
Penguin Random House LLC.

Copyright © 2018 by Delia Owens

Hungarian translation © 2019, 2020, 2022 Csonka Ágnes

Magyar kiadás © 2019, 2020, 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

A fordító nevével külön nem jelölt verseket és versrészleteket Csonka Ágnes fordította

Negyedik kiadás

ISBN 978-963-604-174-8

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Babiczky Tibor

A szöveget gondozta Tóth Andrea

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót a filmplakát alapján Szalkai Diána készítette

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Amandának, Margaretnek és Barbarának

Téged köszöntelek

Ha sose láttalak volna

Sose ismerlek meg.

De láttalak

Megismertelek

Megszerettelek

Mindörökre.

1. RÉSZ
A lápvidék

Prológus
1969

A láp nem mocsár. A láp a fény hona, ahol fű nő a vízben, és a víz egybeolvad az éggel. Lassan csordogáló patakok kacskaringóznak, elviszik magukkal a napkorongot a tengerig, és a sok ezernyi sarki lúd lármája közepette hosszú lábú madarak kapnak szárnyra meglepően kecsesen, pedig mintha nem is repülésre termettek volna.

Persze a lápvidéken itt-ott az igazi mocsár is bekúszik az alacsonyan fekvő, ingoványokba a nyálkás erdők mélyén. A mocsárvíz mozdulatlan és sötét, sáros torka elnyeli a fényt. Ezeken a rejtekhelyeken még a giliszták is nappali életet élnek. Hangokat persze hallani, de a láphoz képest a mocsár csendes, mivel a bomlás itt sejtszinten zajlik. Az élet elenyészik, bűzlik és visszatér a rothadó fenékre; a folyvást életet nemző halál szívet tépő vonaglása ez.

1969. október 30-án Chase Andrews holtteste a mocsárban hevert, ami szokásához híven némán elnyelte volna. Hogy örökre elrejtse. A mocsár mindent tud a halálról, és nem tartja szükségszerűen tragédiának, bűnnek pedig egészen bizonyosan nem. De ezen a reggelen két falubeli fiú biciklizett ki a régi tűztoronyhoz, és a harmadik lépcsőfordulóról meglátták Chase farmerdzsekijét.

1.
Mama
1952

A REGGEL IGAZI AUGUSZTUSI forrósággal perzselt, a láp nedves lehelete ködbe vonta a tölgyfákat és a fenyőket. A fűrészpálmák csoportjai között szokatlan csend honolt, csak egy levegőbe emelkedő gém lassú szárnycsapásainak zaja hallatszott a lagúna felől. És Kya, aki akkor még csak hatéves volt, hirtelen meghallotta, ahogy becsapódik a szúnyoghálós ajtó. Épp a hokedlin állt, a kukoricamálét súrolta a lábosból, de visszaeresztette az edényt a zavaros mosogatólébe. Nem hallatszott hang, csak a saját lélegzése. Ki lépett ki a viskóból? A mama nem lehetett. Ő sose hagyja becsapódni az ajtót.

De amikor Kya kiszaladt a tornácra, az anyját látta, hosszú barna szoknyát viselt, a pliszírozott anyag a bokáját verdeste, ahogy magas sarkú cipőjében távolodott a homokos gyalogösvényen. A kerek orrú cipő krokodilbőr-utánzatból volt. A mama egyetlen rendes cipője. Kya legszívesebben utánakiabált volna, de tudta, nem szabad felébreszteni a papát, így kinyitotta az ajtót és kiállt a téglából és deszkából összetákolt lépcsőre. Onnét a kék kisbőröndöt is látta a mama kezében. Kya máskor egy kutyakölyök magabiztosságával tudta, hogy az anyja zsíros barna papírba csomagolt hússal, vagy egy lógó fejű csirkével tér majd haza. De ahhoz sose vette fel a krokodilos magas sarkút, és sose vitt magával bőröndöt.

A mama mindig visszanézett onnét, ahol a gyalogösvény találkozott az úttal, ilyenkor a magasba emelte a karját, fehér tenyerével intett, amikor ráfordult az ingoványos erdőkön, gyékénnyel benőtt lagúnákon át kanyargó útra, ami, ha a vízszint engedte, a városba vezetett. De aznap csak gyalogolt tovább, bizonytalanul billegve a keréknyomokban. Magas alakja még itt-ott felbukkant a fák közötti résekben, azután már csak a fehér kendő villant elő néha a levelek közül. Kya odarohant, ahonnét látszott az út, a mama onnan biztosan visszainteget még, de amikor odaért, már csak a bőrönd erdőtől elütő, idegen színét látta egy pillanatra, azután az is eltűnt. Nehéz érzés telepedett Kya mellkasára, sűrű, akár a fekete gyapotsár, miközben visszafelé igyekezett a lépcsőhöz, hogy ott várakozzon.

Ő volt a legkisebb az öt gyerek közül, a többiek jóval idősebbek voltak nála, bár arra később már nem emlékezett, mennyivel. Mint a nyulak az alomban, ott laktak együtt, egymás hegyén-hátán, a mamával meg a papával az összetákolt viskóban, amelynek szúnyoghálós tornáca meredten bámult kifelé a tölgyek alól.

Jodie, Kya bátyja, aki életkorban a legközelebb állt hozzá, de így is hét évvel idősebb volt nála, kilépett a házból és megállt a kislány mögött. Épp olyan sötét szeme és sötét haja volt, mint neki; ő tanította meg Kyát a madarak hangjára, a csillagok nevére, a csónak kormányzására a télisással benőtt vízen.

– Visszajön a mama – szólalt meg Jodie.

– Nem tudom. A krokodilos cipőjét vette fel.

– Egy anya sose hagyja el a gyerekeit. Nem képes rá.

– Te mesélted, hogy az a róka is otthagyta a kölykeit.

– Jó, de annak tiszta seb volt a lába. Éhen döglött volna, ha megpróbál élelmet szerezni magának meg a kölykeinek is. Jobban tette, hogy otthagyta őket, hogy fel bírjon gyógyulni, aztán újabb kölyköket szüljön, amikor már rendesen fel bírja nevelni őket. A mama nem éhezik, ő vissza fog jönni. – Jodie ebben egyáltalán nem volt olyan biztos, mint ahogy mutatta, inkább Kya megnyugtatására mondta ezt.

A kislány elszorult torokkal ezt suttogta:

– De a mama magával vitte azt a kék bőröndöt is, mintha valami nagy útra ment volna.

A VISKÓ A FŰRÉSZPÁLMÁK mögött állt, amelyek benőtték a zöldellő lagúnák füzérét szegélyező homokos síkságot, a távolban pedig ott terpeszkedett a lápvidék. Hosszú mérföldeken át zsinegfű borította, ami olyan ellenálló, hogy a sós vízben is megél, és itt-ott fák törték meg, amiket a szél a maga képére formált és hajlított. A viskó körül tölgyfák álltak, ezek eltakarták a legközelebb eső lagúnát, ahol úgy nyüzsgött az élet, hogy a víz felszíne valósággal fortyogott. A tenger felől sós levegő és sirályok rikácsolása sodródott feléjük a fák között.

A területfoglalás módszere nem sokat változott itt az 1500-as évek óta. Az elszórt lápi birtokok hivatalosan nem voltak bejegyezve, a határokat természetes akadályokkal jelölték ki a törvényen kívüliek: itt egy patak, amott egy kiszáradt tölgyfa. Csak az épít kalyibát pálmafák mögé egy ingoványban, aki menekül valaki elől, vagy az útja végére ért.

A lápot szaggatott partvonal őrizte, amit a korai felfedezők „az Atlanti-óceán temetője” névvel illettek, mert a veszélyes áramlatok, a dühöngő szelek és a sekély part menti vizek úgy gyűrték össze a hajókat a későbbi Észak-Karolina partvonala mentén, akár a papírcsákót. Az egyik tengerész naplójának tanúsága szerint „a part mentén hajóztunk… de bejárat nem mutatkozott… Vad vihar csapott le reánk… a nyílt tengerre kényszerültünk, hogy mentsük magunkat s a hajónkat, s egy erős, gyors áramlat sodort minket… Mivel a szárazföld itt… lápos és mocsaras vidék, visszatértünk hajónkra… Nem bátorítok senkit arra, hogy letelepedjen e vidéken.”

Azok, akik komoly földterületeket kerestek, továbbálltak, ez a hírhedt lápvidék pedig háló lett, ahol fennakadt a gyülevész népség: fellázadt matrózok, hajótöröttek, adósok és szökevények, akik a háborúk, a hitelezők vagy a nekik nem tetsző törvények elől menekültek. Akiket megkímélt a malária és nem nyelt el a mocsár, idővel egyfajta multikulturális erdei törzset alkottak, egytől egyig képesek voltak egy szál fejszével kivágni egy kisebb erdőt és mérföldeken át üldözni egy szarvast. A folyami patkányokhoz hasonlóan mindenkinek megvolt a saját territóriuma, mégis muszáj volt beilleszkednie itt a peremvidéken, különben egyszer csak egyszerűen nyoma veszett a mocsárban. Kétszáz évvel később szökött rabszolgák is csatlakoztak hozzájuk, akik a lápvidékre menekültek és ittrekedteknek nevezték őket, valamint nincstelen, szorult helyzetben levő felszabadított rabszolgák, akik jobb híján a vízi világban szóródtak szét.

Igaz, mostoha vidék volt, de nem szűkölködött semmiben. A nyüzsgő élet – izgága homoki rákok, iszapban botorkáló homárok, vízimadarak, halak, garnélák, osztrigák, hízott őzek és kövér vadludak – mindenütt jelen volt, a szárazon és a vízen is. Az olyan ember, aki nem volt rest kutatni a vacsorája után, itt soha nem halt éhen.

Most, 1952-ben az elbirtokolt területek egy része már négy évszázada volt egymástól független, dokumentálatlan tulajdonosok kezében. A legtöbben a polgárháború előtt érkeztek. Mások később telepedtek le a környéken, főként a világháborúk után, ahonnan a férfiak nincstelenül és összetörten tértek vissza. A lápvidék nem korlátozta, hanem a maga képére formálta őket, és ahogy minden megszentelt föld, ez is mélyen magába temette a titkaikat. Senkit nem érdekelt, hogy ez a föld az övék, mert senki másnak nem kellett. Hiszen nem volt több puszta ingoványnál.

A lápvidék lakói a whiskeyhez hasonlóan a saját törvényeiket is idecsempészték – mások voltak, mint a kőtáblára vésett vagy pergamenre felrótt rendszabályok, mélyebbek, a génjeikben hordozták őket. Ősi, természeti törvények, mint amiket a sólymoktól és a galamboktól lehet eltanulni. Amikor az embert sarokba szorítják, kétségbeesik vagy elszigetelődik, a közvetlen túlélést célzó ösztöneire támaszkodik. Gyors és igazságos. Mindörökre ezek maradnak az ütőkártyák, mivel ezek gyakrabban örökítődnek át egyik nemzedékről a másikra, mint a szelídebb gének. Ez nem erkölcsiség, hanem szimpla matematika. A galambok egymás közt épp annyit civakodnak, mint a sólymok.

A MAMA AZNAP NEM JÖTT HAZA. Senki nem hozta szóba. A papa a legkevésbé. Bűzlött a haltól és az olcsó szesztől, és a fazekak fedőit csapkodta.

– Mi van itten vacsorára?

A fivérek és nővérek lesütött szemmel vonogatták a vállukat. A papa káromkodott egy cifrát, azután kisántikált, vissza, az erdőbe. Nem ez volt az első veszekedés, a mama párszor el is ment, de mindig visszajött, és felkapta azt, aki hagyta magát ölelgetni.

A két idősebb lánytestvér vacsorát készített, vörösbabot, és hozzá kukoricakenyeret, de senki nem ült le az asztalhoz, ahogy a mamával szokás. Mindenki szedett magának babot a fazékból, a tetejére tett egy darab kenyeret, és a saját matracán, vagy a kopott kanapén ette meg.

Kyának egy falat sem ment le a torkán. A tornác lépcsőjén ült és a gyalogutat nézte. A korához képest magas volt, csontsovány, a bőre mélyen napbarnított, a haja egyenes és fekete, akár a holló szárnya.

Az őrködésnek a sötétség vetett véget. Igaz, a békák brekegése úgyis elnyomta volna a léptek zaját, de Kya azért fülelt a matracán fekve, odakint a tornácon. Aznap reggel még arra ébredt, hogy szalonna sistereg a vasserpenyőben és a fával fűtött tűzhely felől barnuló pogácsa illata száll. Felvette a kantáros nadrágját és kiszaladt a konyhába, hogy kirakja a tányérokat meg a villákat. Kiszedegette a zsizsiket a kukoricadarából. Ilyenkor hajnalban a mama általában széles mosollyal ölelte meg – „Jó reggelt az én kedvenc kislányomnak!” –, azután kettesben nekiláttak a házimunkának, tánclépésben. A mama néha népdalokat énekelt vagy rigmusokat szavalt: „Ez a malac piacra ment.” Vagy táncra perdült Kyával, a lábuk addig dobogott a farostlemez padlón, amíg az elemes táskarádióban el nem halt a zene, ami mintha egy hordó mélyéről szólt volna. Akadtak olyan reggelek is, amikor a mama felnőtt dolgokról beszélt, amit Kya nem értett, de úgy gondolta, a mamából muszáj kijönnie a szavaknak, és a bőrén keresztül szívta magába őket, miközben megrakta a tüzet. Közben pedig úgy bólogatott, mintha értené.

Ezután következett a sürgés-forgás, amikor mindenkit felkeltettek és megetettek. A papa nem vett részt ebben. Neki két üzemmódja volt: vagy hallgatott, vagy kiabált. Úgyhogy senki se bánta, ha átaludta a reggelit, vagy egyáltalán nem jött haza.

De aznap reggel a mama csendes volt – a mosolya eltűnt, a szeme kivörösödött. Fehér kendőjét kalóz módra, mélyen a homlokába húzva kötötte a fejére, egy véraláfutás lilás-sárga pereme kandikált ki alóla. A mama rögtön reggeli után, még a mosogatás előtt, betette pár holmiját a kisbőröndbe, és elindult a gyalogúton.

KYA MÁSNAP REGGEL újból elfoglalta az őrhelyét a lépcsőn, sötét szemét a gyalogútra szegezte, mintha egy alagútban várná a vonat felbukkanását. A távolban a lápot alacsony köd ülte meg, párnás hátsóját a sárban nyugtatta. Kya mezítláb ült, a lábujjaival dobolt, fűszálakat pörgetett az ászkák előtt, de egy hatéves nem tud sokáig egy helyben ülni, úgyhogy hamarosan kisétált a lapályra, ahonnan apály idején visszahúzódik a víz, a lába cuppogott a sárban. A tiszta víz szélén guggolva nézte, ahogy a lápi pócok ide-oda cikáznak a napos és árnyékos foltok között.

Jodie kiáltott oda neki a fűrészpálmák közül. Kya rámeredt: talán híreket hoz. De miközben a bátyja közeledett a szúrós levelek között, Kya már a hanyag léptekből tudta, hogy a mama nincs odahaza.

– Akarsz felfedezőset játszani? – kérdezte Jodie.

– A múltkor aszontad, túl nagy vagy te már a felfedezőshöz.

– Á, azt csak úgy mondtam. Ahhoz sose lehet túl nagynak lenni. Versenyezzünk!

Keresztülszáguldottak a lapályon, azután pedig át az erdőn, egészen a partig. Kya nagyot visított, amikor Jodie megelőzte, és nevetett, amíg el nem érték az óriási tölgyet, amelynek hatalmas ágai a homok fölé nyújtóztak. Jodie és a bátyjuk, Murph korábban pár deszkát szögeltek fel az ágakra, őrtorony és erőd gyanánt. A legtöbbjük már beszakadt és a rozsdás szögeken lógott.

Máskor ha Kyát egyáltalán bevették a játékba, csakis rabszolgalány lehetett, aki a mama serpenyőjéből elcsent meleg pogácsát hordta ide a bátyjainak.

De Jodie most így szólt:

– Lehetsz te a kapitány.

Kya támadásra emelte a jobb karját.

– Kergessétek el a spanyolokat!

Botkardokat törtek maguknak, átrontottak a szederbokrokon, ordítva kaszabolták az ellenséget.

Azután a szerepet könnyedén levetkőzve, Kya egy mohos fatörzshöz lépett és leült. Jodie némán odatelepedett mellé. Valami olyat akart mondani, ami eltereli Kya gondolatait a mamáról, de nem jöttek a szájára szavak, helyette a molnárkák úszó árnyékát nézték.

Kya később visszatért a tornác lépcsőjére, és sokáig várt, de egyszer sem sírta el magát, miközben a gyalogút kereszteződését figyelte. Az arca rezzenéstelen volt, az ajka vékony vonal a fürkésző tekintet alatt. De a mama aznap sem jött haza.

2.
Jodie
1952

A MAMA TÁVOZÁSA UTÁNI hetekben Kya legidősebb bátyja és két nővére is elment, mintha az ő példáját követték volna. Egy darabig tűrték a papa őrjöngő dühkitöréseit, amelyek kiabálással kezdődtek, aztán ökölcsapásokkal vagy visszakézből lekevert pofonokkal folytatódtak, míg végül egymás után nyomuk veszett. De ők már amúgy is majdnem felnőttek voltak. Kya később elfelejtette, hány évesek lehettek, és az igazi nevükre sem emlékezett, csak arra, hogy Missy, Murph és Mandy volt a becenevük. A matracán, odakint a tornácon, Kya egy kis kupac zoknit talált, amit a nővérei hagytak ott neki.

Aznap reggel, amikor már nem maradt több testvére odahaza, csak Jodie, Kya csörömpölésre és forró zsírszagra ébredt. Berontott a konyhába, azt hitte, megjött a mama, ő süt épp kukoricatócsnit vagy palacsintát. De Jodie állt a tűzhely mellett, a kukoricadarát kevergette. A kislány rámosolygott, hogy leplezze a csalódását, a bátyja pedig megpaskolta a feje búbját és gyengéden csendre intette: ha nem ébresztik fel a papát, magukban ehetnek. Jodie nem tudta, hogyan kell pogácsát sütni, és szalonna sem volt, ezért zsírban sütötte meg a kukoricadarát meg a tojásrántottát, azután leültek és mosolyogva, némán néztek egymásra.

Gyorsan elmosogattak és az ajtó felé szaladtak, ki, a lápra, Jodie haladt elöl. De ekkor hirtelen felharsant a papa hangja, sántikálva indult el feléjük. Képtelenül sovány volt, és úgy imbolygott, mintha nem hatott volna rá a gravitáció. A fogai sárgák voltak, mint egy vén kutyáé.

Kya felpillantott Jodie-ra.

– Fussunk! Elbújunk a mohás helyen.

– Semmi baj. Nem lesz semmi baj – felelte a bátyja.

KÉSŐBB, NAPSZÁLLTA FELÉ Jodie a tengerparton talált rá Kyára, aki a tengert bámulta. Odalépett mellé, de a kislány nem nézett rá, továbbra is a kavargó hullámokra szegezte a tekintetét. De Jodie hangjából így is tudta, hogy a papa alaposan felképelte.

– Énnekem muszáj elmennem, Kya. Nem bírok tovább élni itten.

Kya kis híján odafordult hozzá, de mégsem tette. Könyörögni akart Jodie-nak, ne hagyja itt egyedül a papával, de nem jött ki hang a torkán.

– Majd ha elég nagy leszel hozzá, megérted – folytatta a bátyja. Kya legszívesebben ráordított volna: attól, hogy kicsi, azért még nem hülye. Tudta, hogy a papa miatt ment el mindenki – ő csak azt nem értette, vajon őt miért nem vitte magával senki. Benne is megfordult a távozás gondolata, de nem volt hová mennie, és a buszra se volt pénze.

– Kya, nagyon vigyázzál magadra, hallod-e? Ha jön valaki, ne menjél be a házba. Ott el tudnak kapni. Fussál el a láp mélyire, bújjál el a bokrok közt! Mindig tüntessed el a nyomaidat, megtanítottalak rá, hogyan kell. És ott a papa elől is el tudsz bújni. – Kya még mindig nem szólalt meg, így Jodie elköszönt tőle és elindult a parton át az erdő irányába. Mielőtt beért a fák közé, Kya végül hátrafordult, és nézte, ahogy eltűnik.

– Ez a kismalac otthon maradt – közölte fennhangon a hullámokkal.

Megrázta magát és visszarohant a viskóhoz. Jodie nevét kiabálta a folyosón, de a fiú holmijai már nem voltak ott, a matraca csupaszon hevert a padlón.

Kya leroskadt a bátyja fekhelyére, és nézte, ahogy a nap maradéka lassan végigsiklik a falon. A fény még egy darabig ott időzött napnyugta után, összegyűlt a szobában, és egy múló pillanatig a göröngyös ágyak és az ócska ruhák kupacai élénkebben és színesebben világítottak, mint odakint a fák.

Hirtelen egy egészen hétköznapi érzés tört rá: a mardosó éhség. Kiment a konyhába és megállt az ajtóban. Eddig egész életében sülő kenyértől, rotyogó vajbabtól vagy bugyborékoló hallevestől volt meleg ez a helyiség. Most dohos volt, néma és sötét.

– Ki fog itt főzni? – kérdezte fennhangon. Akár azt is kérdezhette volna: Ki fog táncolni?

Gyertyát gyújtott, belekotort a tűzhely hamujába és gyújtóst dobott rá. Addig préselte a fújtatót, amíg a tűz belobbant, és újabb fahasábokat tett rá. A fridzsider konyhaszekrény gyanánt szolgált, mert a viskó környékén nem volt áram. Hogy ne penészedjen be, az ajtaját kitámasztották a légycsapóval. De így is zöldesfekete penész borított minden rést.

Kya elővette a maradékokat, és közben így folytatta:

– Zsírt teszek a darára, és megmelegítem. – Így is tett, azután a lábosból evett, és közben kifelé nézett az ablakon, jön-e a papa. De nem jött.

Amikor a holdsarló fénye végül elérte a viskót, Kya lefeküdt az ágyára, a göröngyös matracra, odakint a tornácon, apró kék rózsás, igazi ágyneművel, amit a mama egy kiárusításon szerzett; és életében először egyedül volt éjszaka.

Először minden pár percben felült és kilesett a szúnyoghálón. Fülelt, hátha léptek zaját hallja az erdő felől. Minden fa alakját jól ismerte, mégis, egyik-másik mintha helyet változtatott volna a holddal együtt. Egy ideig olyan dermedt volt, hogy nyelni sem bírt, de egyszerre a levelibékák és a fürgeszöcskék ismerős éneke töltötte be az éjszakát. Vigasztalóbb volt, mint a három vak egér a konyhakéssel a mondókából.{1} A sötétségben édeskés szag érződött, a békák és a szalamandrák földszagú lehelete, akik egy újabb bűzös, forró napot túléltek. A láp közelebb kucorodott Kyához az alacsonyan szálló köddel, és a kislány elaludt.

A PAPA HÁROM NAPIG nem jött, és Kya a tarlórépa zöldjét szedte le a mama konyhakertjéből, azt főzte meg reggelire, ebédre és vacsorára. Kiment tojásért a tyúkólba, de nem talált ott semmit. Se tyúkot, se tojást.

– Tyúkszar! Egy nagy rakás tyúkszar vagytok! – Amióta a mama elment, többször is eszébe jutott, hogy meg kellene etetni őket, de nem tette. Közben az egész kendermagos társaság megszökött, most ott kotkodácsoltak a fák között. Kukoricát kellene szétszórni, hátha az itt tartja őket a közelben.

A negyedik nap estéjén megjelent a papa, a kezében egy üveggel, és elterült az ágyán.

Másnap reggel kiment a konyhába és elordította magát:

– Hát innen meg hová tűnt mindenki?

– Nem tudom – felelte Kya, és nem nézett rá.

– Annyit se tudsz te, mint egy korcs kutya! Felesleges vagy, mint vadkanon a csöcs!

Kya halkan kisurrant a tornác ajtaján, de miközben a part mentén gyalogolt és ehető kagylókat keresett, füstszag csapta meg az orrát, és látta, hogy a viskó felől füst száll. Teljes erőből rohanni kezdett, és amikor kiért a fák közül, egy lobogó máglyát látott az udvaron. A papa épp a mama festményeit, ruháit és könyveit hajította a tűzre.

– Ne! – sikította Kya. Az apja nem nézett rá, és a lángok közé dobta a régi, telepes rádiót. A kislány arcát és karját perzselte a hő, amikor a képek után kapott, de a forróság végül hátrébb kényszerítette.

A viskóhoz rohant, elállta a papa útját, hogy ne tudjon újabb holmikat kihozni, és farkasszemet nézett vele. A papa pofonra lendítette a kezét, de Kya meg se moccant. Az apja hirtelen sarkon fordult és elsántikált a csónakja felé.

Kya leroskadt a lépcső tégláira, és nézte, ahogy a mama vízfestményei izzó hamuvá válnak. Ott ült egészen napnyugtáig, amikor a gombok már parázsként izzottak, és a közös táncok emléke a mamával elporladt a lángok között.

A rá következő néhány napban Kya sokat tanult a többiek hibáiból, és talán még többet a lápi pócoktól arról, hogyan kell együtt élni az apjával. Ne kerülj az útjába, ne lásson meg, cikázz a napos és az árnyékos foltok között! Még mielőtt az apja felébredt, felkelt és kiment a házból, az erdőben és a vízen élt, aztán este visszalopózott aludni a tornácra, hogy a lehető legközelebb legyen a láphoz.

A PAPA A MÁSODIK világháború idején Németországban harcolt, ott találta el és zúzta szét egy repesz a bal combcsontját, ez volt büszkeségének utolsó forrása. A hetente csekken érkező rokkantsegély pedig az egyetlen bevételi forrása. Egy héttel azután, hogy Jodie elment, a „fridzsider” üresen állt, és már tarlórépa is alig maradt. Amikor Kya aznap reggel belépett a konyhába, a papa egy gyűrött egydolláros bankjegyre és némi apróra bökött a konyhaasztalon.

– Ebből tudsz venni ételt a hétre. De nincsen ám alamizsna! – szólalt meg. – Mindennek ára van, a pénzér’ cserébe teneked rendbe kell tartani a házat, tűzifát gyűjteni, meg kimosni a szennyest.

Kya életében először indult el gyalog a falu, Barkley Cove felé, hogy bevásároljon: ez a kismalac piacra ment. Négy mérföldön át gázolt a süppedős homokban és a fekete sárban, míg végül megcsillant előtte az öböl, a partján a kis településsel.

A városkát ingovány vette körül, sós kipárolgása elvegyült az óceánéval, ami dagály idején a Main Street túloldalán hullámzott. A lápvidék és a tenger elszigetelte a települést, az egyetlen kapcsolatot a külvilághoz a házak közé bekígyózó, töredezett aszfalttal borított, kátyúktól lyuggatott, egysávos út jelentette.

Két utcája volt: a Main Street az óceán partján haladt és üzletek szegélyezték – a Piggly Wiggly élelmiszerbolt állt az egyik végében, a Western Auto a másikban, középen pedig a falatozó. Aztán ott volt még a Kress-féle háztartási bolt, a Five and Dime; a Penney’s ruházati üzletlánc helyi boltja (kizárólag katalógusból rendelhető árucikkekkel), a Parker-féle pékség, meg a Buster Brown-lánchoz tartozó cipőbolt. A Piggly mellett állt a Dog-Gone söröző, ahol hot dogot, csípős chilit és papírhajóban tálalt rántott garnélát lehetett kapni. Ide hölgyeknek és gyerekeknek nem volt ildomos belépni, de a falba vágott ablakon át elvitelre, az utcáról is lehetett hot dogot és Nehi-kólát rendelni. A színes bőrűek sem az ajtót, sem az ablakot nem vehették igénybe.

A másik utca, a Broad Street, a régi országút felől haladt nyílegyenesen az óceán és a Main Street felé, és ott véget is ért. A városkában tehát egyetlen kereszteződés volt: a Main, a Broad és az Atlanti-óceán találkozása. Az üzletek és a cégek nem közvetlenül egymás mellett sorakoztak, ahogy a legtöbb városban: tengeri zabbal és fűrészpálmákkal benőtt, keskeny üres telkek választották el őket, mintha az éjszaka leple alatt a lápvidék apránként benyomult volna közéjük. Az éles, sós szél a több mint kétszáz esztendő alatt rozsdaszínűre fakította a cédrusfa zsindellyel fedett házakat, a fehérre vagy kékre mázolt ablakkeretekről rég lepattogott és lemállott a festék. Mintha a falu belefáradt volna abba, hogy örökösen dacoljon az elemekkel, egyszerűen megadta magát.

A foszlott, régi kötelekkel és öreg pelikánokkal teli városi móló benyúlt a kis öbölbe, a víz szélcsend idején visszatükrözte a rákászcsónakok sárgáját és vörösét. Az óceán partján álló üzletsor két végéből apró, cédrusfából épült házakkal szegélyezett, poros földutak indultak kanyarogva a fák között, a lagúnák körül. Barkley Cove a szó szoros értelmében ingoványra épült, a település különálló részei elszórtan helyezkedtek el a torkolatvidéken, a nádasban, akár egy kócsagfészek, amit darabokra szaggatott a szél.

Kya mezítláb, kinőtt kantáros nadrágjában megállt a lápi ösvény és a főút találkozásánál. Az ajkába harapott és legszívesebben hazaszaladt volna. Fogalma sem volt arról, mit mondjon az embereknek, hogyan számolja ki, mennyibe kerül a bevásárlás. De az éhség nagy úr, így hát leszegett fejjel elindult a Piggly Wiggly felé, a Main Street fűcsomóktól éktelenkedő, omladozó járdáján. A háztartási bolthoz közeledve mozgást hallott a háta mögül, és épp félre tudott ugrani, mielőtt három, nála pár évvel idősebb fiú nagy sebességgel elsuhant mellette biciklivel. Az elöl haladó fiú visszanézett rá, nevetett azon, hogy majdnem elütötte, és emiatt kis híján összeütközött egy asszonnyal, aki épp kilépett az üzletből.

– CHASE ANDREWS, gyere csak ide! Mind a hárman! – A fiúk még pár métert tekertek, aztán meggondolták magukat és visszakanyarodtak a nőhöz, Ms. Pansy Price-hoz, aki textilt és rövidárut adott el a boltban. Egykor a családjáé volt a legnagyobb gazdaság a láp szélén, és bár már rég rákényszerültek, hogy eladják, ő továbbra is az előkelő földbirtokosnő szerepét alakította. Ez pedig nem volt könnyű, mivel egy szűk lakásban élt a falatozó felett. Ms. Pansy általában turbánhoz hasonlatos selyemkalapokat viselt – ezen a délelőttön egy rózsaszínű fejfedőt, ami remekül passzolt a vörös rúzshoz, valamint a pirosítófoltokhoz az arcán.

Alaposan leszidta a fiúkat.

– Majd én beszámolok erről a mamátoknak! Vagy inkább a papátoknak! Szabad ilyen gyorsan biciklizni a járdán, és kis híján elütni engem? Mit tudsz felhozni a mentségedre, Chase?

Neki volt a legszebb biciklije – piros üléssel, megemelt krómfogantyúkkal a kormányán.

– Bocsánatot kérünk, Ms. Pansy, nem láttuk magát, mert az a lány, ott, az utunkba állt! – A napbarnított, barna hajú Chase Kyára mutatott, aki félig behátrált egy mirtuszbokorba.

– Ne vele foglalkozzatok! Nem kenhetitek folyton másra a saját vétségeiteket, még a lápi prolikra se. No, fiúk, ezért cserébe most valami jótettet várok, hogy kiengeszteljetek. Ott megy Mrs. Arial a bevásárlással, segítsetek neki odavinni a kocsijához! És tessék betűrni az ingeteket!

– Igenis, hölgyem! – vágták rá a fiúk, és tekerni kezdtek Mrs. Arial felé, aki mindannyiukat tanította másodikban.

Kya tudta, hogy a sötét hajú fiú szülei a Western Auto bolt tulajdonosai, ezért az övé a legmenőbb bicikli. Korábban látta már Chase-t, aki épp áruval teli nagy kartondobozokat pakolt le a teherautóról, de soha nem váltott még szót sem vele, sem a többiekkel.

Pár percet várt, azután megint leszegte a fejét és elindult az élelmiszerbolt felé. Odabent a boltban Kya hosszasan tanulmányozta a kukoricadara-felhozatalt, és végül a félkilós, durvára őrölt sárgát választotta, mert a zacskó tetején egy piros cédula virított, ami azt jelentette: heti ajánlat. Ahogy a mama tanította neki. Szorongva várakozott a polcok között, amíg végül rajta kívül nem állt más vásárló a kasszánál, azután odajárult a kasszás hölgy, Mrs. Singletary elé, aki azt kérdezte tőle:

– Hát a mamád meg hol van?

Mrs. Singletary rövidre vágott, szorosan begöndörített frizurája olyan lilára volt festve, mint az írisz, ha rásüt a nap.

– A házimunkát végzi, asszonyom.

– No, és van pénzed a kukoricadarára, vagy nincsen?

– Van, asszonyom. – Kya nem tudta, hogyan kell kiszámolnia a pontos összeget, így odatette elé az egydollárost.

Mrs. Singletary nem volt biztos benne, hogy a gyerek meg tudja különböztetni a pénzérméket, ezért a visszajárót Kya nyitott tenyerébe számolta le lassan:

– Huszonöt, ötven, hetven, nyolcvan, nyolcvanöt és három cent. Mivel a kukoricadara tizenkét centbe kerül.

Kya gyomra összeszorult. Lehet, hogy valamennyit neki is vissza kell számolnia ebből? Az érthetetlen pénzérmékre meredt a tenyerében.

Mrs. Singletary megenyhülni látszott.

– Jól van akkor. Eredjél csak!

Kya kisietett a boltból és szaporán szedte a lábát a lápi ösvény felé. A mama sokszor elmondta neki: „Sose szaladj a városban, mert azt fogják hinni, hogy elloptál valamit.” De amint elérte a homokos ösvényt, majdnem egy kilométeren át rohant. A maradék távolságot futólépésben tette meg.

Amint hazaért, abban a hitben, hogy tudja, hogyan kell megfőzni a kukoricadarát, forró vízbe szórta, ahogy a mama szokta – de jókora gombóccá állt össze, aminek az alja odaégett, a közepe pedig nyers maradt. Olyan nyúlós lett, hogy csak pár falatot volt képes legyűrni belőle, ezért megint kiment a kertbe, ahol talált még pár tarlórépalevelet az aranyvesszők közt. Megfőzte őket és mindet megette, és még a főzővizet is kiszürcsölte a fazékból.

Pár nap alatt belejött a kukoricamálé-főzésbe, igaz, bármilyen szorgosan is kavargatta, végül mindig csomós lett. A rá következő héten disznógerincet vett – azon volt piros cédula –, amit összefőzött a kukoricadarával meg a takarmánykáposztával, annak jó íze volt.

Kya sokszor segített mosni a mamának, így tudta, hogyan kell lúgszappannal tisztára dörzsölni a ruhát a mángorlódeszkán a kerti csap alatt. De a papa kezeslábasa vizesen olyan nehéz volt, hogy apró kezeivel nem bírta kicsavarni, és a szárítókötelet sem érte fel, így a pálmalevelekre teregette ki, az erdő szélén, csuromvizesen.

A papával kerülték egymást, külön éltek ugyanabban a viskóban, néha napokon át nem találkoztak. Szinte sosem szóltak egymáshoz. Kya rendet rakott az apja és saját maga után is, mint egy komoly kicsi nő. A szakácstudománya messze nem volt elég ahhoz, hogy főzzön az apjára – aki általában amúgy se volt odahaza –, de a legtöbbször bevetette az ágyat, elpakolta a holmikat, felsepert és elmosogatta az edényeket. Nem azért, mert ráparancsoltak, hanem azért, mert csak így lehetett tisztességesen rendben tartani a viskót addig, amíg a mama hazajön.

A MAMA MINDIG AZT MONDOGATTA, hogy az őszi hold is előbújt Kya születésnapjára. A kislány a születési dátumára nem emlékezett, de egyik este, amikor a hold kövéren és aranyszínűen kelt fel a lagúnából, azt mondta magában:

– Szerintem én most már hétéves vagyok.

A papa nem hozta szóba, és persze torta sem volt. Arról sem mondott semmit, hogy iskolába kellene mennie, Kya pedig nem sokat tudott erről, és nem merte felhozni a dolgot.

Biztos volt benne, hogy a mama visszajön a születésnapjára, ezért a szeptember végi holdtölte utáni reggelen felvette a kalikóruháját és meredten bámulta a gyalogutat. Kya összpontosított, hogy a mama induljon el a viskó felé a krokodilbőr cipőjében meg a hosszú szoknyájában. De senki sem jött, így felkapta a kukoricamáléval teli fazekat, és az erdőn át kisétált a tengerpartra. A kezét a szájához emelte, a fejét hátraszegte, és elkiáltotta magát: Kíí-áá, kíí-áá, kííí-áá! Ezüstös pöttyök bukkantak fel az égen a part és a víz felett is.

– Már jönnek is. Nem is bírok addig elszámolni, ahány sirály van! – mondta fennhangon.

A rikoltozó, sivító madarak kavarogtak, lecsaptak, a kislány arca körül lebegtek, majd leszálltak, amikor kiszórta eléjük a málét. Végül elcsendesedtek és tollászkodni kezdtek, Kya pedig a homokban ült féloldalasan, felhúzott lábbal. Az egyik jókora sirály a közelében telepedett le a homokra.

– Ma van a születésnapom – mondta a kislány a madárnak.

3
Chase
1969

Az öreg, elhagyatott tűztorony korhadt lábai a ködcsápokat nyújtogató ingovány felett terpeszkedtek. Az erdőben a varjak károgását leszámítva csend honolt, várakozással teli némaság, amikor 1969. október 30-án Benji Mason és Steve Long, a két tízéves, szőke fiú elindult felfelé a nedves lépcsőfokokon.

– Ősszel nem kéne ilyen melegnek lenni – szólt hátra Steve Benjinek.

– Aha, és olyan csend van, a varjakat leszámítva.

Steve lepillantott a lépcsőfokok között és megszólalt.

– Te! Hát az meg ott micsoda?

– Hol?

– Ott, nézd már! Az a kék ruha, mintha valaki feküdne odalent a sárban.

Benji lekiabált.

– Hé, te! Mit csinálsz ott?

– Én látok egy arcot, de meg se moccan.

Vadul rohanni kezdtek lefelé a lépcsőn, majd átevickéltek a torony aljának túlsó oldalára a bakancsukra tapadó zöldes iszapban. Egy férfi feküdt ott hanyatt, a bal lába térdből groteszk szögben meredt előre. A szeme tágra nyitva, a szája tátva.

– Jesszusom! – szólalt meg Benji.

– Uramatyám, ez a Chase Andrews!

– Jobb, ha szólunk a seriffnek.

– De nem volna szabad itt lennünk.

– Az most mindegy! És mindjárt itt lesznek azok a varjak is!

A károgó hangok felé fordultak, aztán Steve megjegyezte:

– Lehet, hogy egyikünknek itt kéne maradni, elhessegetni róla a madarakat.

– Neked elment az eszed, ha az hiszed, hogy én itt maradok egymagam! És lefogadom egy indiánfejbe, hogy te se mersz!

Azzal biciklire pattantak és teljes erőből tekerni kezdtek a süppedős homokkal borított ösvényen a Main Street felé, át a városon, végül berohantak az alacsony épületbe, ahol Ed Jackson seriff épp az irodájában ült, az íróasztala mellett, a kábeleken lógó, csupasz villanykörték fényében. Köpcös volt és középtermetű, a haja vöröses, az arca és a karja csupa halvány szeplő, és épp egy sportújságot lapozgatott.

A fiúk kopogtatás nélkül rontottak be a nyitott ajtón.

– Seriff…

– Szervusz, Steve, szervusz, Benji! No, mi újság, tűz ütött ki tán, fiúk?

– Ott láttuk a Chase Andrewst kiterítve a mocsárban, a tűztorony alatt. Halottnak látszik. Meg se moccan!

Barkley Cove 1751-es alapítása óta a törvény őreinek hatásköre sosem terjedt a télisáson túl. Az 1940-es és ’50-es években akadt olyan seriff, aki vérebeket küldött a szárazföldről ideszökött fegyencek után a lápvidékre, és a hivatal még most is tartott kutyákat, minden eshetőségre készen. De Jackson a mocsárban elkövetett bűnesetekről általában nem vett tudomást. Minek szóljon bele abba, ha a patkányok egymás torkának esnek?

De most Chase-ről volt szó. A seriff felállt és leemelte a kalapját a fogasról.

Tölgyfaágak és vadmagyalfák karcolták végig a járőrkocsi oldalát, miközben a seriff végighajtott a homokos ösvényen a sovány és izmos, őszülő hajú dr. Vern Murphy, a város egyetlen orvosa társaságában. A két férfi mély keréknyomok ritmusára imbolygott a kocsiban, Vern kis híján beverte a fejét az ablakba. Régi cimborák voltak, majdnem egykorúak, néha együtt horgásztak és gyakran hozta össze őket a sors munka közben is. Most mindkettejüket elnémította a tudat, kinek a holttestét kell azonosítaniuk az ingoványban.

Steve és Benji a kisteherautó platóján ültek a biciklik mellett, végül a kocsi megállt.

– Arra van, Mr. Jackson! Ott, a bokrok mögött.

Ed kiszállt a kocsiból.

– Ti itt várjatok, fiúk!

Azzal dr. Murphyvel átgázoltak a sáron oda, ahol Chase feküdt. A varjak a kocsi érkezésekor felreppentek, de a többi madár és a rovarok továbbra is ott köröztek felette. A pimasz élet tovább zsibong.

– Ez tényleg Chase. Sam és Patti Love ezt nem fogják túlélni.

Andrewsék mindent egyetlen fiúkért, Chase-ért tettek: érte rendeltek meg minden gyújtógyertyát, jegyeztek fel minden könyvelési tételt, akasztottak fel minden árcédulát a Western Autoban.

Vern leguggolt a test mellé, a sztetoszkópjával meghallgatta a szívverését, és halottnak nyilvánította.

– Szerinted mikor történt? – tette fel a kérdést Ed.

– Én azt mondanám, legalább tíz órája. A halottkém majd megmondja.

– Akkor nyilván tegnap este mászott fel oda. És leesett.

Vern röviden megvizsgálta Chase-t, anélkül, hogy elmozdította volna, azután megállt Ed mellett. Mindketten Chase puffadt arcát és égre meredő szemét nézték, meg a tátott száját.

– Hányszor megmondtam, hogy előbb-utóbb bekövetkezik valami hasonló ebben a városban – szólalt meg a seriff.

Születésétől fogva ismerték Chase-t. Végignézték, ahogy bájos gyerekből jóképű kamasz lett, a helyi focicsapat sztárja, a szülei boltjában dolgozó városi nagymenő. Végül pedig csinos férfi, aki a legszebb lányt vette feleségül. Most pedig itt hevert hanyatt, egymagában, minden méltóságától megfosztva. A halál arcátlan pimaszsága most is győzedelmeskedett.

Ed törte meg a csendet.

– Csak azt nem tudom, a többiek miért nem futottak segítségért. Mindig csapatostul járnak ki ide, de legalábbis többen, csókolózni. – A seriff és a doktor gyors, mindentudó biccentéssel nyugtázta: bár Chase házas volt, könnyen lehet, hogy egy másik nőt hozott fel ide, a toronyba.

– Lépjünk kicsit hátrébb! Vegyük alaposan szemügyre a dolgokat – folytatta Ed, és közben a kelleténél nagyobbakat lépett. – Fiúk, ti ott maradtok, ahol vagytok, ne hagyjatok újabb nyomokat!

A lábnyomokra bökött, amelyek a lépcsőtől az iszapban át Chase felé vezettek, és úgy két és fél méterre tőle szakadtak meg.

– Ezek itt a ti lábnyomaitok ma reggelről?

– Igen, uram, addig mentünk – felelte Benji. – Amint megláttuk, hogy Chase az, visszafordultunk.

– Jól van. – Ed sarkon fordult. – Vern, itt valami nincsen rendjén! A holttest körül nincsenek lábnyomok. Ha a barátaival volt itt, amikor lezuhant, azok nyilván lerohantak volna, hogy körülállják, letérdeljenek melléje. Hogy kiderítsék, él-e. Nézd csak meg, mi milyen mély nyomokat hagytunk a sárban, de rajtunk kívül nincs itt egyetlen friss nyom sem. A lépcső felé sem vezet nyom, és a lépcsőtől sem, a holttest körül sincs egy se.

– Akkor lehet, hogy egymagában járt itt. Az mindent megmagyaráz.

– Hát, megmondom én neked, mi az az egyetlen dolog, amit nem magyaráz meg. Hát az ő saját lábnyomai hol vannak? Hogyan gyalogolt végig Chase Andrews az ösvényen, hogyan kelt át ezen a sáron a lépcsőhöz, hogy felmásszon a torony tetejére, ha ő maga nem hagyott nyomot?

{1} Három kis vak egér

Ni, hogy fut, ni, hogy fut,

A gazdasszony után futnak,

Konyhakéssel a farkukat

Levágta.

Csupa vér

A három kis vak egér! (A szerk.)