Írta: Ana Huang

A mű eredeti címe: King of Sloth

Fordította: Bujdosó István

Szerkesztő: Pócsi-Fodor Petra

Nyelvi korrektor: Valuska Sára

Műszaki szerkesztő: Oltványi Dorottya

© Ana Huang

© Bujdosó István

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Cat, TRC Designs

Borítóképek: Nikolaenko Ekaterina/Shutterstock, Paisan Changhirun/Shutterstock, franck/AdobeStock

Illusztrációk: Designer-a/Shutterstock, ARTSTOK/Shutterstock

ISSN 2676-9875

ISBN 978 963 690 170 7 (epub), kiadói kód: MX-3106e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Minden lánynak, akinek valaha is azt mondták, hogy mosolyogjon többet. Basszák meg! Tedd, amit akarsz!

Lejátszási lista

„Midnight Rain” – Taylor Swift

„Sex, Drugs, Etc.” – Beach Weather

„Top of the World” – Pussycat Dolls

„The Lazy Song” – Bruno Mars

„Flawless” – Beyonce

„Most Girls” – P!nk

„Talking Body” – Tove Lo

„Rude Boy” – Rihanna

„I Wanna Be Yours” – Arctic Monkeys

„Te Amo” – Rihanna

Felnőtt tartalom.

A könyv nyíltan ábrázol szexuális, valamint enyhén erőszakos jeleneteket, a szereplők helyenként trágár kifejezéseket használnak. Érzékenyebb lelkületű olvasók számára felkavaró lehet.

1. FEJEZET

Sloane

Betörni egy olyan görög villába, ahol egy éjszaka tízezer dolcsiba fáj, na ez nem igazán szerepelt a napi terveim között, de mint tudjuk, a tervek változnak, az ember pedig megtanul alkalmazkodni, pláne ha olyan ügyfelei vannak, akik mindent megtesznek, hogy a lehető legjobban megnehezítsék a saját életüket.

A térdemet felhorzsolta a betonfal, ahogy felhúztam magam a terasz párkányára, és átbújtam a korlát alatt. De ha most ezért gajra ment a jó kis Stella Alonso ruhám, tuti, hogy kinyírom ezt a fafejet, aztán visszahozom a halálból, hogy takarítsa fel a mocskot maga után, majd megint kinyírom.

De most az egyszer megúszta. A ruhámnak semmi baja. Gond nélkül feljutottam a teraszra, és visszahúztam a magas sarkúmat. De a szívem még mindig rendesen kalapált, amikor a tolóajtó mellett az egyik szobalánytól „kölcsönvett” belépőkártyát odatartottam a leolvasóhoz.

Nem akartam, hogy meglássanak, ezért nem a bejárati ajtón át mentem. Csak a hátsó terasz jöhetett szóba.

A kártyaolvasó egy rémisztő másodpercen át csak zümmögött, és amikor már kezdtem azt hinni, hogy nem nyílik ki az ajtó, végre felvillant a zöld fény. Egy pillanatnyi megkönnyebbülést engedélyeztem magamnak, aztán megfeszítettem az állkapcsomat.

Ez volt a könnyebbik rész. Még naplemente előtt eljuttatni a fickót egy másik országba, na, az lesz a keményebb dió.

Gyorsan benéztem a konyhába, majd megindultam a nappalin át az első hálószobába felé. Alig hallhatóan felnyögtem, amikor észrevettem az üres sörösüvegeket a konyhapulton, és nem kevés akaraterő kellett hozzá, hogy ne dobáljam ki őket a szelektív hulladékgyűjtőbe, ne takarítsam le a márványpultot, és ne permetezzem be az egész helyiséget légfrissítővel.

Maradjunk a feladatnál! Hiszen itt most egyszerre forgott kockán a szakmai és a személyes jó hírem.

A villában kellemes hűvös és csend fogadott, noha a kora délutáni napfény erősen betűzött az ablakokon, a hálószoba pedig talán még hűvösebb és csendesebb volt.

Valószínűleg ez is közrejátszott abban, hogy amikor odaléptem az ágyhoz, és minden teketóriázás nélkül egy nagy pohár jéghideg vizet öntöttem a benne szunyókáló alak képébe, olyan gyorsan reagált, hogy a szívverésem is leállt.

Egy erős kéz villámgyorsan megragadta a csuklómat. Az üres pohár a földre esett, és a szoba hirtelen megperdült körülöttem, ahogy még azelőtt lehúzott az ágyra, és fölém kerekedett, hogy sikítani bírtam volna.

Xavier Castillo rám meredt, jóképű arcára gúny ült ki.

Kolumbia leggazdagabb emberének egyetlen fiacskáját, aki egyben az én legnehezebb ügyfelem, általában semmi nem hozta ki a sodrából, de most, ahogy az alkarja a torkomhoz nyomódott, és a százkilós csupa izom teste szinte belepasszírozott az ágyba, hát, nem igazán volt megnyugtató.

Ám pár másodperc múlva kisimult az arca, ahogy a harag átadta helyét a felismerésnek, amihez egy csipetnyi rémület is társult.

– Sloane?

– Igen, így hívnak – szegtem fel az államat, és próbáltam nem arra koncentrálni, hogy a teste milyen forró a hátamhoz simuló nedves matrachoz képest. – És nagyra értékelném, ha most rögtön leszállnál rólam, mielőtt tönkreteszed a hétszáz dolláros ruhámat.

– Mierda! – motyogta, majd egyből elengedte a nyakamat, hogy fel tudjak ülni. Szent szar! – Mi a francot csinálsz te itt?

– A munkámat végzem – löktem le magamról, és kimásztam az ágyból. Nem tudom, lehet, hogy csak én éreztem úgy, de mintha hirtelen sokkal hidegebb lett volna, mint öt perccel korábban. – Tizenkettedike van. Te is tudod, hogy rohadtul nem itt kéne lenned – néztem rá elszántan. Ha csak egy szót is mer szólni!

– Azt hittem, betörő vagy. Még jó, hogy nem bántottalak! – mondta, de végül most, hogy tisztáztuk, nem azért vagyok itt, hogy ki- vagy elraboljam, az arcáról eltűnt az aggodalom, megjelent rajta az ismerős vigyor, és ismét kényelembe helyezte magát az ágyon. – Bár, ha úgy vesszük, tényleg betörő vagy, csak a szebbik fajtából. Amúgy meg ha annyira az volt a célod, hogy bejuss az ágyamba, szólhattál volna. Ezért kár volt ekkora hűhót csapni… Tényleg, hogy jutottál be egyáltalán?

– Lenyúltam a mesterkulcsot, a hülye dumát meg abba lehet hagyni. – Xavier már vagy három éve az ügyfelem, ennyi idő alatt kiismertem az összes trükkjét. – Elmúlt dél. A magángéped startra készen vár a reptéren. Ha fél órán belül elindulunk, még épp időben odaérünk Londonba, hogy felkészülhess az esti gálára.

– Nagyszerű terv! – nyújtózott, és ásított egy nagyot. – Csakhogy van egy kis bökkenő. Mégpedig hogy én aztán nem megyek sehová.

A körmöm már mélyen belevájt a tenyerembe, de gyorsan összeszedtem magam. Lélegezz! Nyugi! Egy igazi profi nem nyírja ki az ügyfelét!

– Na, ezt felejtsd el! Most azonnal kimászol az ágyból! – mondtam olyan jeges hangon, hogy azon sem csodálkoztam volna, ha a verejték ott helyben ráfagy a bőrére. – Aztán szépen felszállsz arra a tetves gépre, este pedig a legbájosabb mosolyoddal képviseled a gálán a Castillo családot, mert ha nem, akkor életcélommá teszem, hogy az idegeidre menjek. Minden egyes bulit gajra vágok, ahova csak beteszed a lábadat, és személyesen fogok figyelmeztetni minden nőcskét, aki elég szerencsétlen vagy elég hülye ahhoz, hogy szóba álljon veled, és feketelistára tetetem az összes agyatlan haverodat, akik folyton csak a legrosszabbat hozzák ki belőled. Iszonyúan rábaszol, ha velem próbálsz meg szórakozni! Világosan fejeztem ki magam?

Xavier megint ásított.

Ez nagyjából három éve ment már így, amióta az apja szerződtetett, közvetlenül azelőtt, hogy Xavier Los Angelesből New Yorkba költözött, de most már kezdett nagyon elegem lenni a kesztyűskéz-politikából.

– Szóval, te vagy az új PR-menedzserem… – dőlt hátra Xavier a székével, és simán feltette a lábát az asztalomra. Fehér fogsora szinte világított, és a szemében valami olyan ravaszság csillogott, amitől végigfutott a hátamon a hideg.

Nem kellett hozzá tíz másodperc, hogy megutáljam a legjobban fizető ügyfelemet.

– Nagyon gyorsan kapd le a lábad az asztalomról! És ülj úgy, mint egy normális felnőtt, ha képes vagy rá! – Az lehet, hogy Alberto Castillo a szokásos honorárium háromszorosát fizeti nekem azért, hogy vigyázzak a fiacskája jó hírére, de velem senki nem fog tiszteletlenül viselkedni a saját irodámban. – Különben máris mehetsz apucihoz magyarázkodni, hogy miért hajított ki az irodájából a PR-menedzsered mindjárt az első napon. Ami talán negatívan befolyásolhatja a zsebpénzedet.

– Aha, szóval te is ez a fajta vagy! – Kicsit visszavett, de az apja említésére lefagyott a mosoly az arcáról. – Ilyen szabálymániás. Jól van. Kezdhetted volna mindjárt ezzel.

A kedvenc tollam ebben a pillanatban megrepedt a kezemben, olyan erősen szorítottam.

Nem vagyok babonás, de annyit azért így is sejtettem, hogy ez nem sok jót ígér a jövőbeni kapcsolatunkat illetően.

Jól sejtettem.

Időnként lazítottam kicsit a gyeplőn, hiszen mégiscsak a Castillo család volt a legjobban fizető ügyfelem, de attól még az volt a dolgom, hogy vigyázzak a hírnevükre, nem pedig az, hogy kinyaljam a seggüket.

Xavier már nagykorú. Felnőtt férfi. Legfőbb ideje, hogy úgy is viselkedjen.

– Ez elég húzósan hangzik – merengett. – Most komolyan, minden bulit, és minden egyes nőt? Akkor eléggé rám lehetsz kattanva.

A szendergésből ébredő párduc kecsességével hagyta el az ágyat. Szürke melegítőnadrágja kicsit lecsúszott a csípőjén, felfedve aranybarna bőrét és a gondosan kidolgozott izmait, ami amúgy nem éppen jellemző olyasvalakire, aki a fél életét bulikban, a másik felét meg ágyban tölti.

Tetoválások bonyolult mintái kavarogtak csupasz mellkasán, a vállán és a két karján.

Ha nem ő lett volna, talán még meg is csodáltam volna ezt a nyers férfias szépséget, de ő volt. Xavier Castillo. Amikor majd bármi mást is tudok csodálni benne, mint azt, hogy mennyire elkötelezetten küzd bárminemű elköteleződés ellen, na, akkor fogok tudni újra sírni.

– Nyugi, Luna – nyugtázta egy vigyorral, ahogy az izmain legeltettem a szememet. – Nem mondom el a többi ügyfelednek, hogy én vagyok a kedvenced.

Olykor előfordult, hogy a rendes nevemen szólított. Máskor egyszerűen csak Lunának hívott. Na nem mintha ez lenne a becenevem vagy a középső nevem, vagy bármilyen kapcsolatban is állna a Sloane-nal. Mindenesetre nem volt hajlandó megmondani, miért, úgyhogy idővel le is tettem róla, hogy kérdezgessem.

– Mi lenne, ha most az egyszer képes lennél egy kis komolyságra? – kérdeztem. – Azt az estélyt apád tiszteletére adják.

– Eggyel több ok, hogy ne toljuk oda a képünket. Amúgy meg nehogy azt hidd, hogy őt annyira érdekli ez a díj – mondta Xavier továbbra is vigyorogva, de a szemében most mintha a veszély szikrája csillant volna. – Te is jól tudod, hogy nemsokára meg fog halni.

Ezek a szavak kiszívták a szobából az összes oxigént, miközben végig egymás szemébe néztünk. Az ő rendíthetetlen nyugalma sziklaszilárdan tartotta magát az én egyre erősödő frusztrációmmal szemben.

Castillóéknál az apa-fia kapcsolat elég rázósan alakult. Alberto Castillo engem viszont nem pszichoterapeutának szerződtetett, hanem arra, hogy ügyeljek a család jó hírére, vagyis ezekhez a személyes ellentétekhez nekem addig semmi közöm, amíg a zárt ajtók mögött vívják egymással kis csatáikat, és a nyilvánosság az egészből nem vesz észre semmit.

– Az emberek már így is azt pusmogják, hogy egy semmirekellő örökös vagy, aki egész életében abból fog megélni, amit a vagyonkezelőtől kap, mivel képtelen vagy felvállalni bármilyen felelősséget, amióta apádnál diagnosztizálták a betegséget. – Nem finomkodtam a szavakkal. – Ha pedig most még ezt az eseményt is kihagyod, amit direkt az ő tiszteletére szerveztek, ahol az év emberbarát vállalkozójaként ünneplik, akkor a média élve fog felzabálni.

– Úgyis folyton rajtam csámcsognak. Egyébként meg, mi az, hogy a tiszteletére? – vonta fel a szemöldökét. – Csak mert évente kiállít néhány csekket pár milláról, amit simán leír az adóból, akkor már mindjárt ő a nagy emberbarát? Mindketten tudjuk, hogy egy ilyen elismerés lószart se ér. Bárki megkaphatja, akinek elég suskája van. Amúgy meg… – Karba tett kézzel a falnak támaszkodott. – Míkonosz sokkal szórakoztatóbb, mint egy ilyen hülye gála. Maradj inkább te is! A tengeri levegő jót tesz neked.

A francba! Jól ismertem ezt a hangnemet. Minden mozdulata azt üvöltötte, hogy „felőlem aztán pisztolyt is szoríthatsz a fejemhez, én akkor sem fogok engedni, mert látom, hogy ez téged feldühít”.

Istenem, hányszor játszottuk ezt már!

Fejben gyorsan sorra vettem a lehetőségeimet.

Nem azért tartok ott a karrieremben, ahol, mert folyton vesztes csatákat vívtam. Estére, ha törik, ha szakad, nekem Londonban kell lennem, márpedig ahhoz most már tényleg indulnunk kell. Az ottani találkozómat nem fújhatom le, ha viszont Xavier itt marad Görögországban, akkor a munkám megköveteli, hogy én is itt maradjak vele, és vigyázzak rá.

Mivel arra most nem volt idő, hogy a bűntudatára apelláljak, fenyegetőzzek, vagy észérvekkel próbáljam meggyőzni, egyetlen lehetőségem maradt.

Alkut kötök.

Én is karba tett kézzel álltam, pont úgy, mint ő.

– Na, jó! Mondd!

Felvonta a szemöldökét.

– A feltételedet – mondtam. – Mi az az egyetlen dolog, amit cserébe kérsz azért, ha most szépen eljössz velem a díjátadó ünnepségre? De előre szólok, szex, drog és bármilyen illegális tevékenység nem játszik. Ezen kívül viszont bármiről hajlandó vagyok tárgyalni.

Hunyorogva nézett rám. Nem számított arra, hogy ilyen gyorsan beadom a derekamat, és nem is tettem volna, ha nyolcra nem kellett volna Londonba érnem. De mivel ezt a találkozót tényleg nem hagyhattam ki, úgy döntöttem, alkut kötök, ha kell, az ördöggel is.

– Oké… – mondta mosolyogva, és az arcán megjelentek a gödröcskék, bár azért a gyanakvás sem tűnt el teljesen. – Ha már ennyire engedékeny vagy, én is az leszek. Szeretnék egy kis nyaralást.

– Te mást se csinálsz, folyton csak nyaralsz.

– Nem magamnak. Neked – lökte el magát a faltól, majd lassú, megfontolt léptekkel áthaladt a szobán, és pár centivel előttem megállt.

– Elmegyek a ma esti gálára, ha megígéred, hogy utána nyaralsz velem egyet. Három hét Spanyolországban. Semmi meló, csak szórakozás.

Ezen annyira ledöbbentem, hogy beletelt pár másodpercbe, mire meg tudtam szólalni.

– Mi? Azt akarod, hogy három hét szabadságot vegyek ki?

– Azt.

– Neked elment az eszed.

Hat éve, amióta elindítottam a vállalkozásomat, a Kensington PR-t, mindössze két olyan nap volt, amikor nem dolgoztam. Egyszer a nagymamám temetésére mentem, a második pedig, amikor tüdőgyulladással bevittek a kórházba (ezért nem kell télvíz idején kisestélyiben paparazzókat kergetni az utcán). De a telefonom akkor is nálam volt, úgyhogy az e-mailekről nem maradtam le.

Nekem a munka az életem. Tulajdonképpen egy vagyok a munkámmal. Már attól is felfordult a gyomrom, ha belegondoltam, hogy akár csak egy percre is fel kell hagynom vele.

– Ez az ajánlatom! – vonta meg a vállát Xavier. – Te döntesz.

– Felejtsd el! Ez képtelenség.

– Oké – fordult megint az ágy felé. – Akkor én most szépen visszafekszem egy kicsit. Nyugodtan maradj itt, vagy repülj haza. Ahogy tetszik. Nekem mindegy.

Szinte hallottam, ahogy csikorognak a fogaim.

A kis szemétláda! Tudja jól, hogy nem repülök haza, nem fogom itt hagyni, hogy a távollétemben valami marhaságot csináljon nekem. Amilyen az én formám, ez képes még ma este nyilvános orgiát rendezni a tengerparton, csak azért, hogy tutira mindenki azon csámcsogjon, hogy nem vett részt a gálán, amikor pedig ott lett volna a helye.

A faliórára pillantottam. Negyedórán belül el kell indulnunk, különben nem érünk oda.

Ha nem lett volna az a találkozóm este nyolckor Londonban, akkor talán… de így… a francba!

– Két napig bírom – mondtam. Egy hétvégébe talán csak nem halok bele, nem igaz?

– Két hét.

– Egy hét.

– Legyen – mondta, és megint kiültek az arcára a gödröcskék. Abban a pillanatban rájöttem, hogy behúzott a csőbe. Direkt indított sokkal hosszabb idővel, hogy az alku végén az legyen, amit eredetileg is akart.

De most már eső után köpönyeg! A kezét nyújtotta, nekem pedig nem volt más választásom, mint elfogadni az egy hetet. Amit én ajánlottam.

Ez volt a legbosszantóbb Xavierben. Hogy volt esze, csak hülyeségekre használta.

– Na, azért nem kell úgy nézni rám, mintha most nyírtam volna ki a kedvenc halacskádat – mosolygott. – Elmegyünk kicsit lazulni. Tök buli lesz! Majd meglátod.

Fagyos pillantásomat látva még szélesebb vigyor ült ki az arcára.

Egy hét Spanyolországban az egyik általam legkevésbé kedvelt emberrel a bolygón. Igaz is. Mi baj lehet ebből?

2. FEJEZET

Xavier

Semmi sem dobta fel jobban a napomat, mint amikor felhúzhattam Sloane-t. Totál kiszámítható volt, olyan látványosan tudott dühbe gurulni, és egyszerűen imádtam, amikor a jégkirálynős maszkja annyira leolvadt róla, hogy megpillanthattam alatta az igazi énjét.

Nem túl gyakran fordult elő, de ha sikerült eljutnom vele addig a pontig, azt a képet mindig gondosan eltettem abba a mentális fiókomba, ahol minden vele kapcsolatos emléket őrzök.

– Aha, szóval te is ez a fajta vagy! – Gyors pillantással felmértem az új PR-menedzserem szoros kontyát és a testére szabott ruháját. – Ilyen szabálymániás. Jól van. Kezdhetted volna mindjárt ezzel.

Na, az a kőkemény nézés, amit erre kaptam, szerintem egy egész háztömböt is simán romba döntött volna.

Amúgy, ha tárgyilagos akarok lenni, Sloane volt az egyik legszebb nő, akivel valaha találkoztam. A szeme kék, a lába hosszú, az arca szimmetrikus… Michelangelo sem faraghatott volna szebb női idomokat.

Kár, hogy a humorérzék kimaradt belőle.

Biztos valami elmés válasszal reagált, de arra már nem is figyeltem.

Az apám meg elmegy a picsába, hogy belekényszerített ebbe a hülyeségbe! Ha nem lenne az a rohadt örökség, biztos elküldeném melegebb éghajlatra.

Az ilyen PR-menedzserek igazából csak bébiszitterek. Én pedig rohadtul nem akartam bébiszittert, meg nem is volt rá szükségem. Amúgy meg, bármennyire is kellemes volt külsőre, egyből tudtam, hogy Sloane durván az agyamra fog menni.

Ez volt az első benyomásom. Aztán az iránta érzett kezdeti ellenszenvem idővel valahogy kifulladt, és csak a kíváncsiság maradt utána, vagy… a francba, nem is tudom. Talán vonzalom? Frusztráció?

Mindenesetre jóval bonyolultabb érzelmek, mint a sima ellenszenv.

Nem tudom, mikor fordult a kocka, de azt kívántam, bárcsak visszamehetnék az időben, hogy visszaállítsam az eredeti felállást. Mert ezerszer inkább utálnám, mintsem hogy rákattanjak.

– Húzd ki magad! – mondta Sloane, és közben egy pillanatra sem vette le a szemét a felénk igyekvő fickóról. – Ez itt egy elegáns estély, nem tengerparti buli. Legalább csinálj úgy, mintha szívesen lennél itt.

– Ugyan! Pia van bőven, és egy gyönyörű nő áll mellettem. Még jó, hogy szívesen vagyok itt! – vigyorogtam. Bár a dumámnak csak az első fele volt igaz.

A pillantásom elég gyorsan siklott végig rajta ahhoz, hogy ne tűnjön fel neki, de azért ahhoz elég hosszú ideig tartott, hogy beégjen a látvány az agyamba. Bárki máson dögunalmasnak találtam volna ezt az egyszerű fekete ruhát, de Sloane szerintem egy vászonzsákban is simán lemosott volna mindenkit a parkettről.

A selyem lágyan ölelte vékony testét, kiemelve hibátlan bőrének hamvasságát, és felfedte bódítóan csupasz vállát. A haját most a szokásosnál valamivel divatosabb kontyba fogta, kiegészítőként csak egy parányi csepp alakú gyémánt fülbevalót viselt, és a sminket sem vitte túlzásba. Nyilván nem akart kitűnni, inkább csak el akart vegyülni a tömegben, de erre nagyjából annyi esélye volt, mint drágakőnek a kavicsok között.

Őszintén szólva nem számítottam rá, hogy belemegy a közös nyaralásba. Persze, reméltem, hogy így lesz, de azt is tudom, hogy mennyire a munkájának él, ráadásul ez a gála nem is volt akkora durranás. Csak egy sima estély apám tiszteletére, szóval nem a Legacy Ball vagy egy királyi esküvő.

Képes volt lemondani egy hét értékes munkaidőről, csak azért, hogy én ma itt megjelenjek? Ez valahogy nem akart összeállni, de hát… ajándék lónak ne nézd a fogát, nem igaz?

Már egy ideje égtem a vágytól, hogy lekapcsoljam Sloane-t a melóról. Annyira feszült volt, hogy komolyan attól féltem, egyszer felrobban, márpedig én nagyon nem akartam a közelben lenni, amikor ez megtörténik. Rohadtul ráfért már egy kis lazítás. Ráadásul egy ilyen kis utazás remek alkalom arra, hogy leengedje a haját (szó szerint, és átvitt értelemben is), szóval hogy belazuljon, és kicsit kirúgjon a hámból. Nem kis összeget lennék hajlandó fizetni érte, hogy láthassam, ahogy csak úgy heverészik a tengerparton, mint egy normális ember, és nem épp leüvölti valakinek a fejét a telefonban.

Egy szó, mint száz: Sloane Kensingtonra jobban ráfért a lazítás, mint bárki másra, akit ismertem, nekem pedig csak annyi kellett, hogy…

– Xavier! – lépett elém Eduardo, apám legjobb barátja és a Castillo Group jelenlegi megbízott vezérigazgatója. Erősen vállon veregetett, ezzel mindjárt félbe is szakította a gondolatmenetemet, mielőtt még veszélyes területre tévedtem volna. – Nem is tudtam, hogy itt leszel, mijo.

– Én se – mondtam szárazon. – Örülök, hogy látlak, tío.

Ugyan nem voltunk vérrokonok, mégis olyan volt nekem, mintha a nagybátyám lett volna. Apámmal gyerekkori jó barátok voltak, mindig is ő volt az egyik legmegbízhatóbb tanácsadó, mielőtt apám lebetegedett. Jelenleg ő ült a kormánykeréknél, amíg az igazgatótanács döntést nem hozott arról, megvárják-e, hogy apám felépül, vagy új vezérigazgatót választanak.

Aztán Eduardo Sloane-hoz fordult, és jó kolumbiai szokás szerint két puszit nyomott az arcára.

– Sloane, nagyon szép vagy ma este! – mondta. – Gondolom, neked köszönhetjük, hogy ez a kis lókötő megjelent itt. Nem könnyű vele, mi? Kiskorában is pequeño torónak hívtuk. Makacs, mint egy kis bika!

Sloane arcán profi mosoly jelent meg.

– Ez a munkám. Nekem ez nem fáradság.

Ugyanolyan jól hazudik, mint én.

Hármasban elbeszélgettünk még egy kicsit, aztán egy másik vendég elrabolta tőlünk Eduardót. Ő veszi át apám nevében az „Év filantrópja” díjat, mivel én nem voltam hajlandó megtenni, de ahogy így elnéztem, itt mindenki inkább üzletről társalgott, mintsem a jótékonyság fontosságáról.

Jellemző.

Láttam, hogy Sloane megint lopva az órájára pillant, ahogy az asztalunkhoz mentünk.

– Már vagy tizedszer nézted meg az órádat, amióta bejöttünk – mondtam. – Ha ennyire le akarsz lépni, hagyjuk a fenébe ezt az unalmas ceremóniát, és rúgjunk be a bárban.

– Nem fogok itt berúgni. De ha annyira érdekel, egy órán belül találkozóm van. És nagyon remélem, hogy a távozásom után is képes leszel normálisan viselkedni. – A hangja laza volt, de láttam, hogy az arca és a válla is elég feszült.

– Ilyen későn még találkozol valakivel? Itt, Londonban? – Pont elfoglaltuk a helyünket, amikor az est házigazdája fellépett a színpadra, és mindenki tapsolni kezdett. – Csak azt ne mondd, hogy randid van!

– Ahhoz neked semmi közöd – vette kézbe az ékes betűkkel írott menükártyát, és valószínűleg azt nézte, hogy valamelyik ételben van-e dió. Sloane, nem tudom, miért, de ki nem állhatta a diós ételeket (pedig nem volt allergiája, ennek utánanéztem).

– Csak meglep, hogy egyáltalán van időd randizni. – Az est házigazdája belevágott a köszöntőbe. Az eszem azt súgta, hogy kattanjak le a témáról, de képtelen voltam. Hiába, Sloane-ban volt valami, amitől a józan eszem folyton lekapcsolt. – És ki a szerencsés?

– Xavier! – tette le a menükártyát, és mélyen a szemembe nézett. – Ezt most inkább hagyjuk, jó? Ugye nem akarod megint eljátszani azt, ami Cannes-ban történt?

Erre csak a szememet forgattam. Igen, Cannes-ban egyszer, egyetlenegyszer rajtakaptak, hogy bealudtam egy ilyen nagy díjátadó beszéd alatt. Aztán persze megint én voltam a rosszfiú. Az még nem jutott eszébe senkinek, hogy ha ezek az estélyek nem lennének ilyen baszott unalmasak, akkor talán könnyebben ébren tudnék maradni?

Ez a baj, hogy manapság az emberek nem tudnak rendesen szórakozni! Mert ki az isten akar ilyen béna liftzenét hallgatni, meg ugyanazokat az unalmas italokat vedelni minden tetves gálán? Senki. Ha egy kicsit is érdekelne ez az egész, tuti elbeszélgetnék a szervezőkkel, de nem érdekel.

Aztán a felszolgálók kihordták az ételeket, de én nem foglalkoztam vele, inkább kértem még egy üveg pezsgőt, miközben az ünnepség folytatódott.

Nem figyeltem tovább a beszédre, inkább azon töprengtem, vajon milyen pasival randizik Sloane. Amióta ismerem, még soha nem beszélt pasikról meg randevúkról, bár nyilván van valakije.

Persze, iszonyú harapós tud lenni, ugyanakkor szép, okos, meg még sikeres is. Most is jó pár pacák pislantgatott ide a környező asztaloktól.

Felhajtottam a pezsgőt, aztán addig bámultam az egyiket, amíg végre elvörösödött és volt szíves elfordulni. Oké, hogy Sloane nem úgy volt itt velem, de akkor se bámulják már! Hiszen mégiscsak velem van itt. Most tényleg, ennyi jóérzés sem szorult ezekbe?

A teremben hirtelen hangos tapsvihar tört ki. Eduardo felállt a helyéről, ebből jöttem rá, hogy épp most jelentették be, hogy apám kapta meg az „Év filantrópja” címet.

– Tapsolj! – mondta Sloane anélkül, hogy egyáltalán rám nézett volna. Az arcán feszes mosoly ült. – Az egyik kamera téged vesz.

– Folyton engem vesznek… – mondtam, de azért félgőzzel tapsoltam Eduardónak, de csakis Eduardónak.

– Hatalmas megtiszteltetés számomra, hogy ma este Alberto nevében én vehetem át ezt a díjat – mondta. – Mint tudják, oly régóta barátom és üzlettársam, hogy meg sem tudom mondani, hány éve már…

Sloane megint az órájára pillantott, aztán, amikor Eduardo befejezte a szerencsére nem túl hosszú beszédét, összeszedte a holmiját.

– Máris lelépsz? – dőltem hátra. – Még csak ötven perc telt el, nem egy teljes óra.

– A forgalmat nem lehet kiszámítani. Nagyon remélem, hogy normálisan fogsz viselkedni! – mondta szigorúan.

– Amint kilépsz az ajtón, valamelyik vendég képébe löttyintem a piámat, és rávetem magam a zenepultra – mondtam. – Biztos nem akarsz itt maradni?

Nem tűnt úgy, hogy viccesnek találja a dumámat.

– Oké, de akkor lőttek az egyezségünknek! – mondta határozottan. – Valamikor az éjszaka folyamán majd jelentkezem.

Azzal diszkréten elslisszolt a kijárat felé. Annyira néztem, ahogy távolodik, hogy észre sem vettem Eduardót, aki közben odajött az asztalhoz, és a vállamra tette a kezét.

– Ráérsz egy kicsit? Valamit meg kellene beszélnünk.

– Persze. – Most, hogy Sloane lelépett, nekem bármi jó, csak ne kelljen itt ücsörögnöm ezzel az unalmas bandával.

Követtem Eduardót az előcsarnokba. A díjátadás után a vendégek szépen iszogattak és beszélgettek tovább, a kutya sem foglalkozott velünk.

– Gondoltam, felhívlak, de talán így személyesen mégiscsak jobb – kezdte Eduardo, akinek ezúttal, hogy már nem fotózták, nem volt ott a mosoly az arcán, és ettől a komolyságtól hirtelen megugrott a pulzusom. – Nézd, Xavier…

– Hadd találjam ki. Az apám.

– Nem. Illetve, de. Csak… – Eduardo az arcát dörzsölgette. Egyáltalán nem volt jellemző rá ez a határozatlanság. – Szóval az állapota stabil. Abban nincs változás.

Nem tudom, hogy a megkönnyebbülés vagy a csalódás oldotta-e a csomót a mellkasomban. Azt sem tudtam, hogy milyen hírnek örültem volna jobban…

– Ami azt jelenti, hogy nem rosszabb, de nem is jobb – folytatta Eduardo. – Te viszont már hónapok óta nem látogattad meg. Pedig lehet, hogy jót tenne neki. Tudod, az orvosok azt mondják, ha látja, hogy a szerettei ott vannak körülötte…

– Hát ez az! A szerettei. Mivel pedig az anyám nem lehet vele, hát, így járt.

Az egyetlen ember, aki valaha is fontos volt az apámnak, az az anyám volt.

– De mégiscsak az apád! – sziszegte a tiszteletbeli nagybátyám. – Deja de ser tan terco. Haz las paces antes de que sea demasiado tarde. – Ne legyél már ilyen fafejű! Békülj ki vele, mielőtt még túl késő lenne.

– Nem nekem kell kibékülnöm vele! – mondtam. Nem tudom, hányszor lehet megpróbálni valamit, mielőtt a józan ész azt mondja, hogy elég, de én már évekkel ezelőtt elértem azt a pontot. – Mindegy, köszi, hogy szóltál, de nekem most mennem kell.

– Xavi…

– Jó utat hazafelé! – mondtam még búcsúzóul. – És üdvözlök mindenkit.

– Mégiscsak a családi vállalatról van szó! – szólt még utánam Eduardo. De egyáltalán nem tűnt lelkesnek. Csak azért vállalta el átmeneti jelleggel a vezérigazgatói pozíciót, mert én visszautasítottam, és tudtam, hogy valahol még mindig reménykedik benne, hogy egyszer csak „megjön az eszem”, és továbbviszem a céget. – Nem futhatsz el örökké előle!

Mentem tovább. Még csak nem is lassítottam.

A díjátadással a gála lényegében véget ért, ami azt jelentette, hogy ha most lelépek, azzal nem rúgom fel a megállapodásomat Sloane-nal.

Ahogy eszembe jutott, hogy ő most épp valami marhával randizik, nem különösebben tett jót az amúgy is elcseszett hangulatomnak.

Általában próbáltam a dolgok jó oldalát nézni, de a faszom, néha azért én is sajnálhatom magam, nem?

Kikértem a kabátomat a ruhatárból, és beültem az épület előtt sorakozó fekete taxik egyikébe.

– A Neonba – adtam meg a város legmenőbb új éjszakai klubjának nevét. – Száz fontot adok, ha negyedórán belül odaérünk.

A taxi elindult, én pedig csak bámultam az éjszakai London fényeit, és alig vártam, hogy a pia kimossa Eduardót, az apámat és egy bizonyos PR-menedzser arcát az agyamból, aki az ébren töltött pillanataimban sokkal jobban foglalkoztatott, mint kellett volna.

3. FEJEZET

Sloane

A zebránál a piros lámpa bambán bámult rám. Nem foglalkoztam vele. Elszánt léptekkel átvágtam az úttesten, és még csak egy vállrándításra sem méltattam a közeledő teherautó dudálását.

Már így is késésben voltam, és ha nem vehetem le egyhamar ezt a cipőt, a lábamban sajgó fájdalomtól úgyis gyorsabban elpatkolok, mint hogy egy kocsi el tudna ütni. A tízcentis tűsarkúm egyébként tényleg jól nézett ki, de marhára nem arra találták ki, hogy az ember átbumlizzon benne a fél városon.

Sajnos Londonban szokás szerint óriási volt a dugó, úgyhogy miután már vagy húsz perce álldogáltunk ugyanabban az utcában, kiszálltam a taxiból, és gyalog indultam tovább.

Mire eljutottam a szállodáig, a ruhám teljesen rátapadt a testemre az izzadságtól, és a lábamat is alig éreztem, de minden különösebb nehézség nélkül feljutottam a luxuslakosztályba (ha nem számítjuk, hogy a többi vendég rémült pillantásokat vetett rám).

Könyörgök, legyél ébren!

Bekopogtam. A szívem a torkomban dobogott.

Jaj, csak legyél ébren! Könyörgök…

Hatalmas kő esett le a szívemről, amikor a következő pillanatban megjelent az ismerős kerek arc az ajtóban.

– Hát itt vagy! – mondta Rhea, és máris aggódva nézte a folyosót, mintha attól tartana, hogy George és Caroline bármely pillanatban megjelenhet. Minden egyes üzenettel, amit nekem küldött, azt kockáztatta, hogy kirúgják az állásából, de végül is mindketten tisztában voltunk a rizikóval. – Azt hittem, már nem is jössz!

– Nagy volt a forgalom, ezért késtem, de a világért sem hagynám ki! – mondtam, miközben levettem a cipőmet, és hangosan felsóhajtottam. Na, így már sokkal jobb.

Rhea hozott valamit, amivel gyorsan megtöröltem vérző lábamat, és csak azután mentem be a nappaliba. Elszorult a szívem, amikor megláttam az aprócska, földön ülő alakot. Épp tévét nézett, méghozzá egy balerinás rajzfilmet. Mindig is imádta a táncot és a sportot.

Nekem háttal ült ugyan, de a hatodik érzéke biztos megsúgta neki, hogy itt vagyok, mert abban a pillanatban megfordult, ahogy beléptem a szobába.

– Sloane! – ugrott talpra, és már rohant is felém. – Hát megjöttél?

– Szia, Penny! Még jó! – Lehajoltam, és szorosan magamhoz öleltem. Istenem, rengeteget nőtt azóta, hogy utoljára láttam!

Arcát erősen a hasamhoz nyomta, és ha tudnék sírni, akkor most biztosan folytak volna a könnyeim, amilyen szorosan belém kapaszkodott. Szinte biztos, hogy Rheán kívül ma még senki nem ölelte meg.

A dadus magunkra hagyott bennünket, hogy nyugodtan beszélgethessünk, én pedig nagy nehezen kihámoztam magam az öleléséből, és előkotortam az ajándékát a táskámból.

– Boldog születésnapot, Pen! Ezt neked hoztam!

A féltestvérem szeme felcsillant. Átvette az ajándékot, és óvatosan kicsomagolta, nehogy eltépje az ezüstcsíkos papírt.

A szülei Penelopénak szólították, mindenki más Pennynek, de nekem csak Pen volt. Ő volt az én kishúgom, akiről azelőtt nem is tudtam, hogy mennyire szükségem van rá. Ő volt az egyetlen, aki megsiratott, amikor leléptem, az egyetlen Kensington, akit még mindig családtagnak tekintettem, amióta a nagymamám meghalt.

Nagy nehezen sikerült kicsomagolnia az ajándékot, és muszáj volt mosolyognom, amikor örömében felsikított:

– Az új American Sports baba! – szorította magához a számára oly kedves játékot. – Ezt meg hogy szerezted?

– Ismerek pár embert. A nővéred nagyon menő ám! Ugye tudod? – ugrattam.

Ez a limitált kiadású baba a világ egyik legkeresettebb játéka volt. Csak két tucat készült belőle, de Vivian barátnőm férje nem ismer lehetetlent, és beszerzett nekem egyet Pen születésnapjára.

Persze, nem játszhat bárki előtt vele, de annak is megvan az előnye, ha az embert kicsit elhanyagolják a szülei, mégpedig az, hogy nem veszik észre vagy legalább nem kérdezik meg, hogy mégis honnan szerezte a játékot.

– Na, és milyen érzés kilencévesnek lenni? – ültem le mellé a földre. – Jövőre már kétszámjegyű leszel.

– Borzalmas. Nemsokára olyan öreg leszek, mint te… Ne már… – nevetett fel hisztérikusan, amikor jól megcsiklandoztam az oldalát. – Elég! Jól van! Bocsánat! Visszavonom! – lihegte. – Nem is vagy olyan öreg!

– Na azért! Így jár, aki sértegetni mer engem! – mondtam, de abbahagytam a csiklandozást, nem akartam, hogy nagyon megerőltesse magát. Erre folyton nagyon kellett figyelnem. És nem is volt mindig egyszerű. Mert egyrészt úgy akartam kezelni, mint bármilyen normális gyereket, ugyanakkor tudtam, hogy ő nem az, legalábbis a fizikai állóképesség szempontjából biztosan.

Két évvel ezelőtt diagnosztizáltak nála krónikus fáradtság szindrómát egy szokatlanul hosszú betegség után. E betegség főbb tünetei a kimerültség, az alvászavar, valamint időnként ízületi és izomfájdalom. Egyelőre nincs széles körben elfogadott gyógymódja, sőt, még a kezelés terén is csak tapogatóznak az orvosok. Az okát sem tudták egyértelműen meghatározni, bár gyanították, hogy a hosszú betegség kikezdte az immunrendszerét. Mindenesetre egyelőre csak tüneti kezeléssel tudtak előállni.

Mivel nem létezik még általánosan elfogadott gyógymód, a krónikus fáradtság szindróma ezrével vonzza a sarlatánokat, akik mindenféle speciális vitaminokat és különböző csodaszereket kínálnak. Pen szüleit is rendesen lehúzták már az ilyen csodadoktorok, hiszen éveken át reménykedtek benne, hogy talán csak lesz valami, ami beválik. De nem így lett. Végül aztán feladták, és megoldották, hogy mindig legyen vele valaki otthon, aki vigyáz rá, addig sem nekik kell foglalkozniuk vele.

Szerencsére Pen esetében a betegség nem kimondottan súlyos, a mindennapokban egész jól elboldogul, de nem sportolhat, sőt még csak iskolába sem járhat úgy, mint a vele egykorú gyerekek. Rosszabb napokon a járás is nehezére esik. Jelenleg tehát magántanulóként otthon tanul, és Rhea folyamatosan, vagyis a nap huszonnégy órájában itt van vele, mert soha nem lehet tudni, hogy az állapota nem súlyosbodik-e.

– Csináltam neked valamit! – mondta Pen, és hirtelen úgy tűnt, mintha kifulladt volna, de aztán az aggodalmam mindjárt alább is hagyott, amikor odalépett a dohányzóasztalhoz, és rögtön vissza is fordult. Éreztem, hogy egy csomó kezd megkeményedni a torkomban. Ma jó napja van. Még szép, hiszen ez a születésnapja. – Nézd, egy barátságkarkötő! – mondta, és óvatosan a tenyerembe helyezte az ékszert. – És nézd! Nekem is van egy ugyanilyen.

Egyszerű kis gyöngyös karkötő volt, benne öt szívvel. Az övében a szívek rózsaszínűek voltak, az enyémben kékek.

A gombóc mintha felment volna a torkomból az orrom mögé.

– Ez gyönyörű! Köszönöm, Pen! – csúsztattam a csuklómra. – De ma te vagy az ünnepelt! Ma neked kellene ajándékokat kapnod, nem pedig másoknak osztogatnod. – Már csak azért sem, mert egy ilyen kis ékszer elkészítése őt valószínűleg annyira kimerítette, hogy utána órákig csak feküdni bírt.

– Igen, de a te szülinapodon soha nem találkozunk – mondta halkan.

Ez sajnos igaz. Minden évben csak egyszer-kétszer látjuk egymást, amikor Rhea be tud csempészni hozzá. Hiába, az én családomba épp elég rosszindulat szorult ahhoz, hogy inkább zárnák be Pent egy páncélterembe, mintsem hogy megengednék, hogy meglátogassam. Én meg voltam annyira büszke, hogy nem kértem bocsánatot olyasmiért, ami nem az én hibám volt. Noha párszor már megfordult a fejemben. De egyszerűen képtelen voltam megtenni. Még Pen kedvéért sem.

– Hát, most legalább együtt vagyunk – mondtam, elhessegetve a komor gondolatokat. – Mihez lenne kedved? Megnézhetünk egy filmet, vagy játszhatunk az új babáddal…

– Nézzük meg a Blackcastle–Holchester meccset! – nézett rám Pen nagy őzikeszemekkel. – Légysziii!

Ami engem illet, én aztán nem voltam oda a fociért, de ő imádta, úgyhogy belementem. Amúgy ez a mérkőzés az év elején elég nagy port kavart, mert ez volt az első alkalom, hogy Asher Donovan, a Premier League üdvöskéje immár a Blackcastle csapatát erősítette, és a korábbi klubcsapata ellen lépett pályára.

Xavier mellett Asher volt a másik legzűrösebb ügyfelem. Pen viszont teljesen odáig volt érte. Pár éve, amikor megtudta, hogy a menő focista engem szerződtetett PR-menedzsernek, úgy visított örömében, hogy majd beszakadt a dobhártyám.

Apropó, Xavier…

Amíg Pen bekuckózta magát mellettem, és ámulattal nézte a meccset, én gyorsan előkaptam a mobilomat, hogy ránézzek a legújabb társasági pletykákra. Láttam, hogy az egyik pasi, akivel korábban randiztam, küldött egy üzenetet, amiben azt kérte, hogy találkozzunk megint – hiába, egyesek nem értik a finom célzásokat –, de most nem foglalkoztam vele, inkább gyorsan átfutottam a híreket.

Minden ügyfelemmel kapcsolatban jött figyelmeztetés, ha valahol megemlítették őket, de igazából csak két név volt, melyek miatt az egekbe szökött a vérnyomásom, ha felbukkantak a képernyőn. Egyikük monogramja: XC.

Semmi. Helyes. Eszerint jól viselkedik. Komolyan mondom, szerintem Rheának könnyebb dolga van Pennel, mint nekem Xavierrel.

Pennel nem dumáltunk, amíg tartott a meccs, de nem is volt rá szükség. Noha nem valami gyakran találkoztunk, ha együtt voltunk, abban az volt a legjobb, hogy egyszerűen csak jól éreztük magunkat. Persze volt olyan is, hogy megállás nélkül beszélgettünk. Máskor viszont csak békés csendben üldögéltünk, és néztünk valami filmet.

Aztán fél óra múlva a pulzusom hirtelen megugrott az aggodalomtól, ahogy ránéztem. Sápadt arc, üveges szemek… Tudtam, hogy ez nem jelent jót.

– Nyugi, jól vagyok – mondta, amikor behívtam Rheát. A szakavatott ápoló rögtön ott termett, és láttam az arcán, hogy ő is aggódik. – Maradj még! – szorította meg Pen a kezemet. – Olyan ritkán találkozunk.

De hiába. Az utolsó szavakat már szinte csak suttogva bírta kimondani. Késő volt már, és az ébrenlét nagyon kifárasztotta. Nem is vitatkozott tovább, amikor búcsúzóul még adtam egy puszit a homlokára.

– Nemsokára eljövök megint – mondtam még gyorsan. – Megígérem!

Szívesen maradtam volna még vele, de tudtam jól, hogy Pen egészsége most mindennél fontosabb.

Rheával bevittük a hálószobába, ahol egy pillanat alatt álomba zuhant. Reméltem, hogy átalussza az egész éjszakát. Mert ha nem, akkor holnap nagyon nehéz napja lesz.

Elsimítottam a haját az arcából, és éreztem, ahogy az érzelmek kaparják a torkomat. Megint egy találkozás, amely túl hamar ért véget. Soha nem tudtunk annyi időt együtt tölteni, amennyit szerettünk volna, de legalább találkozhattunk. Jelen körülmények között ennek is örülnöm kellett.

– Jó, hogy láthatott téged – mondta Rhea, miután visszamentünk a nappaliba. – Mr. és Mrs. Kensington nem sok időt töltöttek vele, mielőtt elmentek szórakozni.

Hát persze. Apámnak és mostohaanyámnak felettébb kínos, hogy Pen egészségi állapota olyan, amilyen, ezért amennyire csak lehet, igyekeznek távol tartani a nyilvánosságtól.

– Köszönöm, hogy szóltál – mondtam. Rhea a múlt héten hívott fel, hogy ma este Londonban lesznek. George és Caroline egy vacsorára voltak hivatalosak, így elég széles időkeretem volt, hogy találkozhassak Pennel. – Tényleg nagyra értékelem, hogy ilyen…

– …most komolyan, szerinted ez nem borzasztó? – hallottam meg egy ismerős hangot odakintről. A gyomrom egyből görcsbe rándult. – De tényleg, George, én még az életben nem ettem ennél rosszabb homárt!

Rhea és én elkerekedett szemmel bámultunk egymásra.

– Azt hittem, hogy még legalább két óra, mire visszajönnek… – mondta, és a szája remegni kezdett. – Ha meglátnak…

Akkor nekünk annyi! Rhea úgy szerette Pent, mintha a saját gyermeke lett volna. Ha most ezért kiteszik a szűrét, az nagyon lesújtaná, arról nem is beszélve, hogy én sem láthatnám többé Pent…

Gyerünk, csinálj már valamit! Vezérigazgatók és mindenféle celebek óriási pénzeket fizetnek nekem azért, hogy kihúzzam őket az ilyen szorult helyzetekből, de most mintha gyökeret eresztett volna a lábam. Mintha egy színészt néztem volna, aki engem játszik egy szállodai szobában, miközben az igazi énemet magába szippantotta a nem kívánatos emlékek sötét alagútja.

Úgy érzem magam veled, mintha egy jégtömbbel randiznék… Még csak azt sem tudom, hogy kedvelsz-e egy kicsit is…

Most komolyan, csodálkozol, hogy ezt csinálta?

Ha csak egy kicsit is izgatna, akkor sírnál vagy legalább mutatnál valamilyen érzelmet.

Ez így már tényleg nagyon kínos, Sloane.

Ha most kimész azon az ajtón, akkor soha többé nem jöhetsz vissza!

A nyomás egyre erősödött a szemem mögött, mintha kétségbeesetten keresne valamilyen kiutat. De hiába. Most sem talált semmit.

Hallottam, ahogy a lakosztály ajtaja előtt pittyen a kártyaleolvasó.

Mozogj már! – üvöltötte egy hang a fejemben. – Te tényleg ekkora hülye vagy? Le akarsz bukni?

Az ajtó halk kattanása végre kizökkentett a transzból, és a másodperc törtrésze alatt válságkezelő üzemmódba kapcsoltam.

Gondolkodni nem volt idő. Csak felkaptam vérfoltos cipőmet, gyorsan benéztem még a nappaliba, hogy nem hagytam-e valami árulkodó nyomot, és miután megelégedve nyugtáztam, hogy nem, egyszerűen bebújtam a mennyezettől a padlóig érő vastag függönyök mögé.

Abban a pillanatban nyílt az ajtó, és még egy pillantást vethettem egy ősz hajú alakra, mielőtt végleg eltűntem a vastag vörös bársony mögött, és megtöröltem izzadt tenyeremet.

Arról nem volt szó, hogy ma összefutok a családommal. Mentálisan nagyon nem voltam felkészülve erre, és bár nem mondhatnám, hogy különösebben vallásos vagyok, ott helyben nekiálltam fohászkodni, hogy legyenek annyira fáradtak, hogy ne legyen kedvük semmi máshoz, csak ahhoz, hogy rögtön aludni menjenek.

– A szokásos helyünkre kellett volna mennünk! – Caroline hangja ugyanúgy pattogott, mint a magas sarkúja a padlón. – Hiába, ez van, ha az ember esélyt ad a feltörekvő sztárocskáknak, George. Az ilyenek csak a legritkább esetben hozzák a várt színvonalat.

– Igen, igazad van – töltötte be a teret apám mély, ismerős hangja. Akár a mennydörgés. Pont, mint kiskoromban, amikor egyszer egy péntek este rajtakapott, hogy egy könyvvel és egy zseblámpával bújtam ágyba. Egyszerre volt megnyugtató és aggasztó, és vad erővel támadta azt a falat, amelyet réges rég emeltem a lelkem köré, mígnem végül csak átjutott rajta a nosztalgia egy apró szilánkja.

Évek óta nem hallottam ezt hangot élőben.

– Legközelebb a klubba megyünk – mondta. – Rhea, hívja fel a szobaszervizt, legyen szíves. Alig ettünk valamit az étteremben.

– Igen, uram.

– És miért nincs elhúzva a függöny? – kérdezte Caroline egyre hangosabban. – Tudod, hogy sötétedés után azonnal be kell húzni. Az isten tudja, ki leskelődik ebben a pillanatban is.

Senki, mert a tizenkettedik emeleten vagyunk, és közel s távol nincs még egy ilyen magas épület a környéken.

A fejben adott frappáns válaszom ellenére egyre erősebben éreztem a réz ízét a számban, ahogy a mostohaanyám mindössze pár centire megállt előttem. Moccanni sem mertem, csak dermedten bámultam a bársonyfüggönyt, az egyetlen dolgot, ami elválasztott a katasztrófától.

Könyörgök, ne nézz be a függöny mögé! Ne nézz be…

Az egyik keze megragadta a függönyt. A hátamat már az ablakhoz nyomtam, de így is épp csak nem érte el az arcomat. Viszont ennél hátrébb már nem mehettem.

Da-dam.

Da-dam.

DA-DAM.

A szívverésem hangja olyan volt, mint valami baljós dobpergés, és minden másodpercben egyre csak erősödött. Egymás után sorjáztak elő az agyam mélyéről a forgatókönyvek és a vészforgatókönyvek, hogy mit mondok, és főleg, hogy mit teszek majd, és kit fogadok fel, hogy segítsen, ha Caroline itt most leleplez, és elküldi Pent valami isten háta mögötti helyre, ahol nem találhatok rá.

Caroline ebben a pillanatban erősen megmarkolta a vastag bársonyt. És egy szívdobbanásnyi pillanatig tényleg azt hittem, hogy lebuktam.

Aztán behúzta a függönyt, ami így most már teljesen eltakart, és folytatta a panaszkodást a vacsora minőségéről.

– Őszintén szólva, el nem tudom képzelni, miért írta róla a Vogue, hogy az év egyik legjobb új séfje… – Cipősarkának kopogása lassan beleveszett apám dörmögő válaszába, ahogyan a mögöttük becsukódó hálószobaajtó halk kattanása is.

Egyikük sem érdeklődött Penről, és úgy vonultak el, mintha Rhea itt se lenne.

A testem szinte megemelkedett, annyira megkönnyebbültem, de amikor Rhea elhúzta a függönyt, azonnal kispuriztam a nappaliból. George és Caroline bármelyik pillanatban előbújhattak.

Búcsúzóul még némán megszorítottam Rhea kezét, és kiléptem a folyosóra. Ő csak mosolygott, de a szemében aggodalmat láttam. Már leértem az utcára, mire úgy-ahogy sikerült összeszednem magam.

Eléggé sokkolt ez az élmény, hogy hirtelen megint egy légtérben voltam az apámmal, de a hűs októberi levegő hidegzuhanyként hatott rám, és mire a sarokra értem, a fejem már nem zúgott, és az utcai lámpák fénye sem folyt össze narancssárga patakká.

Jól vagyok. Minden rendben. Nyugi. Nem buktam le. És sikerült egy kis időt töltenem Pennel a születésnapján. Most pedig szépen…

A telefonom jelezte, hogy a hírekben megint van valami.

Rápillantottam, és a gyomrom görcsbe rándult, amikor megláttam Perry Wilson blogjának jellegzetes logóját.

Rákattintottam a cikkre, és az agyamat máris elborította a vörös köd, ami egy pillanat alatt feledtette velem az iménti szorult helyzetemből való megmenekülés izgalmát.

Ilyen nincs, baszki!

Két óra. Két tetves órára hagytam magára, és arra nem volt képes, hogy ennyit kibírjon balhé nélkül.

Bedobtam a mobilomat a táskámba, és leintettem egy taxit.

– A Neonba – vágtam be az ajtót olyan erősen, hogy a sofőr is összerezzent. – A hónap legnagyobb borravalóját adom, ha tíz percen belül odaérünk.

Igen, ilyenkor tényleg minden másodperc számít, ha arról van szó, hogy meg akarom fojtani az ügyfelemet.

4. FEJEZET

Sloane

A társasági lapok csak úgy emlegették őket, hogy „Aranyifjak”. Az igénytelenebb pletykarovatok „Örökösnek” és „Tartaléknak” gúnyolták az egész társaságot – ők voltak a gazdagok gyermekei, akik egész nap csak piáltak és buliztak, ahelyett, hogy bármi értelmeset kezdtek volna az életükkel. Én csak úgy hívtam őket, hogy „Xavier és haverjai” (becsmérlő hangsúllyal).

Nyolc perccel azután, hogy elhagytam a szállodát, elszántan léptem be a Neonba, ahol Xavier és haverjai a VIP-teremben terpeszkedtek. A látvány, ami ott fogadott, kiköpött másolata volt azoknak a fotóknak, amelyek Perry Wilson legfrissebb blogbejegyzésében jelentek meg.

Xavier egyik barátja épp egy csík kokót szippantott fel az egyik pincérlány hasáról, egy másik csaj vadul vonaglott az egyik fiú ölében, egy párocska pedig felettébb hiányos öltözetben gyakorlatilag ott kefélt a hátsó sarokban.

A helyiség szinte minden molekulájából üvöltött a hedonizmus, Xavier pedig ott hevert az egész közepén, mint valami király, aki elégedetten tekint végig az udvartartásán, egyik karja egy bársony karfán pihent, a másikban pedig egy üveg tequilát tartott.

Az a Xavier, akinek ebben a pillanatban ott kellett volna lennie a díjátadó gálán.

Az a Xavier, akire rohadtul ráfért volna, hogy egyszer az életben valami pozitívum is megjelenjen róla a médiában, miután Perry Wilson pár hónappal ezelőtt telefröcsögte az internetet azzal, hogy Miamiban is milyen állatságokat művelt a születésnapján.

Az a Xavier, aki megígérte nekem, hogy addig be nem teszi a lábát egy ilyen szórakozóhelyre, amíg nem sikerül valamelyest javítani az imázsán.

Szinte már nem is fájt a lábam, amikor odaléptem elé, és eltakartam előle a kilátást. A körülötte vonagló csajok bizonyára érezték, hogy itt most vér fog folyni, mert gyorsabban szétrebbentek, mint száraz falevelek a viharos szélben.

Xavier hosszan beleivott a tequilába, majd így szólt:

– Először Míkonoszon jelensz meg, most meg itt… – húzódott lassú mosolyra a szája. – Te követsz engem, Luna?

– Ha így is lenne, nem lenne nehéz megtaláljalak! – mutattam fel neki a telefonomat a kijelzőn egy ízléstelen fotóval, amelyen Xavier épp bedob egy felest, miközben egy csinos szőke az ölében vonaglik. Alatta pedig a felirat: Castillo örökösét egyéb elfoglaltságai szólították el a haldokló édesapja tiszteletére adott gáláról! – Talán rosszul emlékszem, hogy abban egyeztünk meg, hogy nem teszed be a lábadat ilyen klubokba, amíg nem javítunk az imázsodon, és hogy végig ott maradsz a gálán? Nem ebben egyeztünk meg?

– Nem. Abban egyeztünk meg, hogy az ünnepség végéig ott maradok. És ehhez tartottam is magam. Az ünnepség meg a gála nem ugyanaz. Ami pedig ezt a klubdolgot illeti… – Egy laza vállrándítás. – Talán nem ártott volna írásba foglalni…

Kikaptam a kezéből az üveget, és a legszívesebben kiráztam volna belőle a lelket is, hogy végre észhez térjen, de jól tudtam, hogy kamerák vannak a helyiségben, amelyek most pont ránk fókuszálnak. Hiába, az emberek nem annyira diszkrétek, mint azt páran gondolják.

– Gyerünk! Kelj fel! Mozgás! – sziszegtem. – Most szépen visszamegyünk a szállodába. – Ahol megpróbálok valami értelmet verni beléd.

– Milyen volt a randid? – kérdezte, mint aki meg se hallotta, amit mondtam. Lassan végigjáratta tekintetét az arcomon, a ruhámon és a lábamon, közben pedig alig észrevehetően összevonta a szemöldökét.

– Az fantasztikus volt! – Eszem ágában sem volt eloszlatni a tévképzeteit arról, hogy miért léptem le előbb a gáláról. – Az viszont már kevésbé, amikor megláttam, hogy Perry Wilson miket posztolt rólad ma este.

Furcsa elégtétel ragyogott a szemében.

– Belerondítottam az estédbe? – kérdezte mézesmázosan. – Úgy sajnálom!

Az arckifejezésem semleges maradt, miközben szép lassan ráléptem a lábára a tűsarkúmmal. Az asztal eltakarta a lábunkat a kíváncsi szemek elől, úgyhogy senkinek sem tűnt fel a manőver.

Xavier huncut vigyora fájdalmas grimaszba torzult.

– Harminc másodperced van feltápászkodni innen, különben nemcsak a lábujjadat intézem el, hanem egy sokkal nemesebb testrészedet is – mondtam, majd a fejemet ingatva a tequilásüvegre mutattam. – Tudtad, hogy ma már szinte mindenhez talál az ember online oktatóvideókat? Többek közt arra is, hogy hogyan kell kasztrálni egy betörőt a leghétköznapibb tárgyakkal.

Becsületére legyen mondva, a „kasztrálás” szótól nem rémült meg.

– Lefogadom, hogy te mindet végignézted. Amilyen maximalista vagy! – Kicsit mélyebbre süllyedt a fotelban, és tettetett közönnyel bámult rám. – Nyugi, Luna! Péntek este van. Nyugodtan belazulhatnál már egy kicsit!

Éreztem, ahogy egy izom megrándul a szemem alatt. Be ne kapd a csalit!

– Nem szórakozni jöttem! – mondtam szinte morogva.

– Azt látom – nézett végig rajtam. – Milyen kár, hogy egy ilyen szép ruhában ilyen unalmas dolgokat művelsz. Ráadásul éjszaka. Amúgy, ha már itt tartunk, a pasid mit szólt hozzá, hogy ilyen gyorsan leléptél a randiról?

– Volt annyi esze, hogy ne okoskodjon velem – nyomtam még erősebben a lábába a sarkamat, és önkéntelenül is elmosolyodtam, látva az újabb grimaszt az arcán. – És mivel nekem ilyen unalmas az estém, egyre inkább hajlok rá, hogy felpörgessem kicsit a dolgokat. Persze, azt nem garantálhatom, hogy te meg én ugyanazt tartjuk szórakoztatónak… pláne ha a kis barátaid is végignézik. Lehet, hogy számodra kicsit kellemetlen lesz. – Most már nem mosolyogtam. – Nehogy azt hidd, hogy nem merlek kirángatni innen, mint egy neveletlen, hisztis hülye gyereket! És rohadtul nem érdekel, hogy utána nekem kell még azt a balhét is elsimítanom. Nekem még úgy is megéri, mivel a kis haverjaid ezt életed végéig az orrod alá dörgölik majd. Szóval, ha nem akarsz szénné égni az egész plénum előtt, azt ajánlom, pattanj fel, de rögtön.

Xavier sztoikus nyugalommal hallgatta végig a műsoromat. Aztán ásított egy nagyot, a másik karját is kinyújtóztatta a kanapé háttámláján, majd metsző pillantást vetett az ötezer dolláros cipőjét megnyomorító tűsarkúmra.

– Úgy nem tudok felállni, ha a lábamon állsz, édesem!

Egy pillanatra sem vettem le róla a szemem, miközben leszálltam róla. Gyanús volt nekem ez a hirtelen pálfordulás.

Feltápászkodott a kanapéról, és megint vidámság csillogott a szemében, ahogy lebámult rám. Hiába volt rajtam egy Jimmy Choo, így is vagy tíz centivel volt magasabb nálam.

Hogy a fene essen belé!

– Mentségemre legyen mondva, én igenis tartottam magam az egyezségünkhöz – jelentette ki. – Mint mondtam, az ünnepség és a gála két különböző dolog. Az ünnepség azzal ért véget, hogy Eduardo elmondta a beszédét, ami pedig pontosan akkor történt, amikor te leléptél. Úgyhogy ne is próbálj kihátrálni a megállapodásunkból.

– Ez csak értelmezés kérdése.

– Lehet – vigyorgott. – De attól még ez az igazság.

– És mi lett abból az ígéretedből, hogy addig nem lógsz ilyen klubokban, amíg nem sikerül rendbe hozni az imázsodat?

– Az én imázsom már rendbe lett hozva. Hetek óta egy rossz szót nem írtak rólam. – Xavier szeme vidáman csillogott. – Ezt az „imázs-rendbehozást” nem definiáltad pontosan, Luna. Most tehetek én arról, hogy nem egyformán értelmezzük a fogalmakat?

Ezt az elviselhetetlen szemétládát! Az meg aztán mindennek a teteje, hogy még igaza is van! De előbb ugrok le a Big Benről, mintsem hogy ezt beismerjem.

– Jól van, most már fogd be, és indulás! – csattantam fel, és közben azt kívántam, bárcsak tudtam volna valami szellemesebbet is mondani.

– Igenis, asszonyom! – jelentek meg a gödröcskék az arcán. – Imádom, amikor a nő irányít.

Úgy tettem, mint aki meg se hallotta a kis szexuális célzást, és már indultam is kifelé. Egyetlen szó nélkül jött utánam, még a barátaitól sem búcsúzott el.

Nem tudom, talán belefáradt abba, hogy velem vitatkozzon, vagy tényleg sikerült ráijesztenem, hogy leégetem mindenki előtt – bár azért ezt erősen kétlem –, de végül is nem számít. A lényeg, hogy hallgatott rám, és nem csinált nagyobb balhét.

– Mi ez az új karkötő? – kérdezte a liftben lefelé menet.

– Hogy mi van?

– Az új karkötőd. Ez honnan van? – biccentett a barátságkarkötőmre. – A gálán még nem volt rajtad.

Hirtelen minden izmom megfeszült. Csak a legjobb barátaim tudtak arról, hogy időnként titokban meglátogatom Pent, és eszem ágában sem volt Xaviert is beavatni.

– Ajándék. – Ennél többet nem kell tudnia.

– Aha… – bólintott tudálékosan. Mondjuk, ahhoz képest, hogy egész este vedelt, nem semmi, hogy észrevette.

Szerencsére nem firtatta tovább a dolgot, és egy szó nélkül haladtunk át az előcsarnokon a kijárat felé.

Bár sejthettem volna, hogy ez a nyugi nem tart sokáig.

– Új feltétel – mondta, amikor beültünk egy taxiba. – A közös nyaralásunk alatt ne legyél ilyen búval baszott.

– Ez könnyen megoldható. Ne vigyél magaddal! – mondtam anélkül, hogy felnéztem volna a telefonomból. Egy lehetséges új ügyféllel kapcsolatos munkahelyi e-mailt válaszoltam meg. New Yorkban még munkaidő volt.

– Ügyes. Bár ahhoz képest, hogy állandóan üldözöl, mintha nem igazán élveznéd a társaságomat – mondta, majd színpadias mozdulattal a szívéhez kapott, és szomorú szemmel bámult rám. – Ez fáj a lelkemnek. De tényleg.

– Hát még az hogy fájna, ha apád elzárná a pénzcsapot!

Ahogy a dolgok állnak, Xavier több milliárd dollárt fog örökölni, amikor az apja meghal. Jelenleg viszont egy megállapodás szerint a szerénynek egyáltalán nem nevezhető zsebpénzének azonnal búcsút inthet, ha nem képes megfelelni két alapvető feltételnek. Az egyik, hogy engem mindenképpen meg kell tartania PR-menedzserként. A másik pedig, hogy nem tehet semmi olyat, amivel árt a család jó hírének.

Ami a második feltételt illeti, arra a három csapás elve vonatkozik, és valahogy úgy alakult a dolog, hogy én voltam az, aki egy személyben megítélhette, hogy Xavier tartja-e magát a megállapodáshoz. Persze, amikor ezt megtudta, rendesen kiakadt, de azóta nagy duzzogva csak elfogadta valahogy.

Egyébként én nem éltem vissza a hatalmammal. De már nagyon közel jártam ahhoz, hogy behúzzam a második rovást is neki (az első a huszonkilencedik születésnapja volt Miamiban).

– Az lehet – mondta Xavier közömbösen. – De ettől függetlenül nyaralás közben ezt nem csinálhatod – biccentett a telefonomra.

– Mit? Nem nézhetem meg az e-mailjeimet?

– De nem ám! A nyaralás nem igazi nyaralás, ha végig dolgozol.

– Ha te komolyan azt hiszed, hogy egy teljes hétig nem nézek rá az e-mailjeimre, akkor még annál is jobban el vagy tévedve, mint eddig gondoltam – néztem rá megvetően. – Xavier, én egy vállalkozást vezetek, és ha tényleg azt szeretnéd, hogy ott legyek veled Spanyolországban, akkor el kell fogadnod a feltételeimet.

– Értem – vonta fel a szemöldökét. – Soha nem hittem volna, hogy te ilyen hazudós vagy, Sloane. Erre most tessék! Még el sem indultunk, és te máris megszeged a szavad.

Ezzel az erővel akár pofon is vághatott volna.

– Hogy mi van?

Sok mindennek neveztek már életemben, de hazugnak még soha. Oké, lehet, hogy időnként kicsit elferdítem az igazságot – melyik PR-os nem? –, de ha egyszer megígértem valamit, ahhoz tartottam is magam. Mindig.

Többek közt ezért is mentem bele ebbe a hülyeségbe Xavierrel. Mert megígértem Pennek, hogy ma este mindenképp eljövök hozzá, és ezt csak úgy tehettem meg, ha engedtem a követeléseinek.

– „Semmi meló, csak szórakozás” – mondta. – Határozottan emlékszem, hogy szó szerint ezt mondtam, amikor belementél. Márpedig a céges e-mailek csekkolása melónak számít, vagyis ezzel megszeged a szavad.

A francba, már megint igaza van. Nem is tudom, valahogy ez kiesett a fejemből, már csak azért is, mert annyira abszurd volt. Az képtelenség, hogy én egy teljes hétig ne foglalkozzam az üzeneteimmel, de az adott szavamat sem vonhattam vissza.

– Na jó, akkor módosítsuk a feltételt! – mondtam szigorúan. – Bármikor megnézhetem a személyes e-mailjeimet, és a munkahelyi e-mailjeimet is, ha csak annyit teszek, hogy delegálom őket a csapatomnak.

Xavier kicsit hunyorgott, majd pár másodperc után újra elmosolyodott.

– A módosítást elfogadom. Most pedig…

– Khm… – köhintett közbe a sofőr. Valószínűleg belefáradt már a szövegelésünkbe.

– Hová vigyem magukat? – kérdezte határozottan.

Xavier és én egyszerre válaszoltunk.

– A Claridge-be.

– A Stansted reptérre.

– Arról volt szó, hogy nyaralunk – mondta Xavier, amikor rábámultam. – Akkor meg? Mire várjunk még?

– Szó szerint csak néhány órája szálltunk le Londonban. Az tuti, hogy ugyanazon a napon nem fogok továbbrepülni Spanyolországba.

Komolyan, ennyit utazni egy nap? Ez kész halál.

– Akkor talán nézd meg az órádat. Már öt perccel múlt éjfél.

És tényleg. Most már egész éjjel ez lesz?

Ezt megjegyzem: legközelebb a pontos indulási időt is rögzíteni kell.

– A csomagjaim még a szállodámban vannak. Azokat el kell hozni – próbáltam húzni az időt.

– Az már el van intézve – mutatta fel a telefonját. – Írtam a komornyiknak. Már el is indultak a cuccokkal a reptérre. Szóval mire mi kiérünk, már a gépen lesznek.

– Túl késő van – kapartam össze egy újabb kifogást. – Veszélyes ilyenkor repülni.

Xavier ezt a röhejes gondolatot válaszra sem méltatta. Az ilyen rövid távra induló éjszakai járatok mindig éjfél után szállnak fel.

A taxisofőr hátranézett.

– Akkor most a Claridge vagy a Stansted? – kérdezte. – Nem érek rá egész éjjel.

– Bocs, haver. A Stansted – mondta Xavier, és egy marék bankjegyet szórt az első ülésre. – A kellemetlenségért.

A taxis morogva összeszedte a pénzt, és gázt adott.

Úgy tűnik, nem én vagyok az egyetlen, aki lefizeti a taxisokat, ha a helyzet úgy kívánja.

– Nyugi, Luna! – nevetett Xavier, miközben észvesztő tempóban száguldottunk a csaknem üres utcákon. – Most már hivatalosan is szabadságon vagy egy teljes hétig. Csak dőlj hátra, és élvezd!

Összepréseltem az ajkamat.

Csak egy hetet kell kibírnom anélkül, hogy elszúrnám.

Mondjuk, azt nem igazán tudtam, hogy pontosan mit is értek „elszúrás” alatt, de valahogy a rossz előérzetem egyre csak erősödött, ahogy közeledtünk a reptérhez.

Fogalmam sem volt, hogy mi lesz, ha nem tarthatom pajzsként magam elé a munkát, de ha Xavier tényleg azt hitte, hogy Spanyolországban a kedvéért majd lebontom a védelmi rendszeremet, akkor nagyon el volt tévedve.

Nyaralás ide vagy oda, attól én még én vagyok. Márpedig én soha nem engedem, hogy az emberek túllássanak azon, amit én nekik látni engedek. És ezen semmi nem változtathat… még az sem, ha egy teljes hétig össze leszek zárva a legkiállhatatlanabb ügyfelemmel.

5. FEJEZET

Xavier

Sloane és én néma csendben repültünk Mallorcára. Láttam rajta, hogy végig a halálomat tervezgeti, de szerencsére végül az éles tárgyakhoz nem tapadt vér, mire leszálltunk.

Ekkor már annyira fáradtak voltunk, hogy ő sem állt le vitázni azon, hogy ugyanabba a villába költözünk, meg én sem tiltakoztam, amikor se szó, se beszéd, bevonult a nagyobbik hálószobába. Örültem, hogy nagy nehezen eltámolyogtam az ágyig. És egyből be is ájultam.

De bármennyire is ki voltam merülve, az alvás egyáltalán nem volt pihentető. Folyton ugyanaz az álom kínzott. Egy hídon próbáltunk átkelni Hershey-vel, gyerekkoromban ő volt a legjobb barátom, egy fekete labrador, de mindig, amikor elértük a híd közepét, a deszkák közötti hézagok egyre nagyobbak lettek. És akárhogy próbáltam átugrani a következőre vagy kapaszkodni a korlátba, lezuhantunk. Én egy mocsaras részre estem, ahonnan tehetetlenül végig kellett néznem, ahogy a folyó elsodorja hűséges kutyámat.

Hershey évekkel ezelőtt pusztult el, nagyon öreg volt már, de hiába, ez a visszatérő álom nem hagyott nyugodni. A kudarc mindent maga alá temető érzése még borzalmasabb volt, mint a mocsár.

Az a zuhanás újra és újra… mígnem végül felébredtem, a szívem majd kiugrott a helyéről, és úsztam a verejtékben.

Nem is tudom, hány éve szenvedtem ettől a rémálomtól.

A legtöbbször Hershey volt mellettem. De volt, hogy anyám kísért a hídon, vagy egy régi barátom, olykor az egyik volt barátnőm. De a vége mindig ugyanaz volt.

Engem fogvatartott a mocsár, és végig kellett néznem, ahogy meghal, akit szeretek.

– Bassza meg! – Bosszús hangom elkergette a szellemeket, ahogy lerúgtam magamról a takarót.

Még csak nyolc óra volt. Általában tízig simán ágyban szoktam maradni, de most képtelen voltam rá.

Beálltam a zuhany alá, és jéghideg vízzel lemostam magamról az éjszaka emlékét.

Ez csak egy ostoba álom. Nem fogom hagyni, hogy elrontsa ezt a kis kiruccanást. Az meg aztán holtbiztos, hogy nem fogom firtatni, hogy ez az egész mit jelent. A tudatlanság áldás.

Még erősebben dörzsöltem magam a szappannal.

Mire megtörölköztem és felöltöztem, sikerült ezt a nyugtalanságot visszazavarni az elmém leghátsó részébe.

Elindultam a konyha felé, de félúton megakadt valamin a szemem.

Szinte kővé dermedtem.

Sloane a hátsó teraszon tornázott, egy kis top volt rajta meg egy jóganadrág. Jóganadrág.

Alapból nincs azzal semmi gond, ha az ember tornacuccban lát valakit tornázni, de ez itt Sloane volt! A három év alatt, amióta ismerem, még soha nem láttam másban, mint kisestélyiben vagy valami menő kosztümben. Komolyan, néha azt hittem, hogy még aludni is azokban a cuccokban szokott.

Közelebb léptem, egyszerűen lenyűgözött ez a szokatlan látvány.

Sloane egyik lehetetlen ászanából ment át a másikba. A reggeli napfény szinte simogatta hajlékony testét, és aranykoronává változtatta a haját. Mivel még nem vett észre, az arcán nem volt ott az a szokásos grimasz, ami folyton frusztrációt vagy simán csak bosszúságot sugárzott.

Olyan… szép volt, bár kissé riasztó is, mintha egy oroszlánt néznék, akinek levágták a karmait.

A telefonja egy pittyenéssel jelezte, hogy üzenete érkezett. Megremegett az ajkam, ahogy felegyenesedett, és fél kézzel bepötyögte a választ, majd megint felvette az iménti pózt, és lehunyta a szemét.

– Lenyűgöző! – szaladt ki a számon. Zsebre tett kézzel támasztottam az ajtófélfát. – De nem úgy van, hogy a jóga lényege a pihenés?

Sloane szeme lassan kinyílt. A fejét felém fordította, és rám meredt.

– Te mióta ácsorogsz ott? – kérdezte.

Na, oké! Meg vagyok nyugodva. Ez tényleg Sloane. A szokásos ingerültségével. Lássuk csak, feljebb tudom-e csavarni egy kicsit!

– Épp elég ideje. Úgyhogy láttam, hogy megnézted a telefont – ciccegtem csalódottan. – Nahát. Mindjárt az első nap megszeged a szabályokat? Azért ennél többet vártam tőled.

A mosolyom tovább szélesedett, amikor felállt, és centiméterekre tőlem megállt. Ilyen közelről nézve tisztán láttam az apró szürke foltokat kék íriszében, és éreztem rajta parfümjének finom maradványait. Tiszta volt, és könnyű, mint a frissen mosott ruha, egy kis jázminillattal vegyítve.

Na, ezek voltak azok a dolgok, melyeket jobb lett volna egyáltalán nem észrevenni egy olyan nőn, aki a legjobb esetben is csak elviselt, de általában inkább megvetett. De hiába, én mégiscsak észleltem mindezt, és képtelen voltam kiverni a fejemből.

– Ezek nem szabályok – mondta Sloane. – Hanem kölcsönösen elfogadott feltételek. Amúgy meg nem munka volt. Személyes ügy.

– Fogadjunk, hogy a tegnap esti fickó, akivel randiztál.

– Látom, rendesen rá vagy kattanva erre a randira.

Szóval tényleg randi volt. Az a kis remegés a gyomromban, amit emiatt éreztem, eléggé felkészületlenül ért. Próbáltam gyors vállrándítással leplezni.

– Dehogy vagyok. Mindenki tudja rólad, hogy folyton dobod a pasikat.

– Még jó. Akkor talán végre lekopnak rólam.

Sloane ezzel befejezettnek nyilvánította a jógázást, és belibbent mellettem a nappaliba.

Lassan utána fordultam.

– Szóval, ha jól sejtem, hosszú évek óta ez az első nyaralásod. És? Mit tervezel mára?

Csak úgy találomra mondtam, igazából fogalmam sem volt, hogy mikor vett ki utoljára szabadságot, de nem javított ki, ami azért tökre szomorú. Mert lehet, hogy igazuk van azoknak, akik engem azzal csesztetnek, hogy „nem használom ki a képességeimet”, de én legalább nem bámulom folyton a bejövő e-mailjeimet, és nem vagyok kiszolgáltatva mások hülyeségeinek.

– Még nem tudom. Talán befejezem a könyvemet. – Kicsit szemügyre vette a fényűző környezetet. A három hálószobás villához tartozott egy klassz medence csodálatos kilátással, volt jakuzzi meg egy privát strand is, de nem tűnt úgy, mintha olyan nagyon el lenne ájulva tőle.

– Azt, amit a repülőn is olvastál? – kérdeztem hitetlenkedve. – A válságkommunikáció 25 alapelvét? Azt a könyvet?

Picit mintha elpirult volna.

– Ez a legújabb kiadás.

– Atya-úr-isten! – Engem a CIA összes kínzóeszközével sem tudtak volna rávenni, hogy elolvassam, ő meg ezt szórakozásból csinálja!

Nem tudom, miért, de tényleg azt hittem, hogy amint megérkezünk Mallorcára, a sziget majd elvarázsolja, és egyből ellazul. Hát, marhára nem.

Ha szeretném megismerni egy másik oldalát is, akkor azt valahogy ki kell csalogatnom belőle. Különben képes egész hétre beletemetkezni valami dögunalmas szakkönyvbe, úgy pedig az egész utazás nem ér semmit.

Annak az esélye, hogy a jövőben valamikor ismét rávehetem Sloane-t, hogy engedje el kicsit a munkáját, erősen közelített a nullához, szóval csak ez az egy dobásom volt, most kellett valahogy kirángatnom a komfortzónájából.

Nemes egyszerűséggel úgy döntöttem, azt inkább nem firtatom, hogy nekem ez miért is olyan fontos. Néha jobb, ha az ember nem teszi fel azokat a kérdéseket, amelyekre nem feltétlenül szeretné hallani a választ.

– Baszki, ne már! Mallorcán ez a legjobb hely! Ezt ki kell használni! – Ebben a pillanatban támadt egy ötletem. – És tudom is, hogy mivel kezdjük! Gyere!

Sloane meg se moccant.

– Én nem fogok korán reggel piálni veled.

– Ne már, azért mást is szoktam csinálni, nem folyton csak vedelek meg bulizok – villantottam egy gonosz vigyort. – Meglásd, ezt imádni fogod. Komolyan!

– Én ezt nem szeretem. – Sloane tekintete ugyanúgy lángolt, mint a körülöttünk áramló hatvanöt fokos levegő. – Én ezt az egészet egyáltalán nem szeretem.

– Na, pontosan ez az a fajta frusztráció, amiből ma ki kell gyógyulnod – dőltem hátra, és összekulcsoltam két kezemet a tarkóm mögött. – Kemény lesz, de ezt a merevséget igenis le fogjuk küzdeni.

Sloane morcosan hunyorgott, én pedig már majdnem ott tartottam, hogy mégiscsak megmotozom, hogy nem csempészett-e be egy hajtűt, amit pillanatok alatt átalakíthat fegyverré. Mert az azért elég durva lenne, de mivel még kedves az életem, inkább nem nyúltam hozzá.

Miután sikerült rávennem, hogy hagyja a villában azt a hülye könyvet, elvonszoltam az étterembe egy kis reggelire, utána pedig eljöttünk ebbe menő wellnessbe. Ha valakinek, hát neki aztán tényleg szüksége volt már egy alapos masszázsra.

Szerencsére a fürdőnek volt még egy utolsó, szabad csomagja, de csak párok számára, így aztán együtt ültünk be ebbe a szárazszaunába, ami a nászutasoknak ajánlott wellnessprogram első állomása volt.

Sloane persze hallani sem akart róla, de az én ellenállhatatlan bájom, na meg a fürdő egyik munkatársának szelíd, de kitartó rábeszélése megtette a hatását, és nagy nehezen beadta a derekát.

– Te egész nap ilyeneket szoktál csinálni? – nézett körbe a cédrusburkolatú helyiségben.

– Nem, néha szoktam enni, aludni meg dugni is. – Az ajkam enyhe mosolyra húzódott, ahogy megmerevedett a „dugni” szóra. – Szerintem neked is érdemes lenne kipróbálnod, tudod, hogy ne legyél ennyire befeszülve. Lehet, hogy most újat mondok, de az a helyzet, Luna, hogy a sok fejfájásod nem a hajad miatt van. – Szőke tincseit még most is olyan szoros kontyba fogta, csoda, hogy nem szorította el a vérkeringését. – Sokkal inkább a benned felgyülemlett feszültségtől.

– Egy nagy francot! Nekem tőled fáj a fejem, hogy folyton veled kell foglalkoznom. – Kicsit megmozdult, én pedig próbáltam nem arra koncentrálni, hogy a törülközője egy egész kicsit lejjebb csúszott. Annyira azért nem, hogy illetlenség lett volna odanéznem, de ahhoz épp eléggé, hogy szabadjára engedje a fantáziámat. – Amúgy pedig teljesen kielégítő a szexuális életem, ellentétben azokkal, akik pechjükre veled bújnak ágyba.

Valami sötét köd kavargott a bordáim mögött. Az a hülye reggeli. A francnak kellett még azt az utolsó pár virslit is benyomnom.

Nagyon remélem, hogy ez nem ételmérgezés, mert akkor szénné perelem őket.

– Ami azt illeti, eddig még nem panaszkodtak, de hát szabad neked egyáltalán így beszélned egy ügyféllel? – vigyorogtam.

– Te nekem nem vagy az ügyfelem. A családod igen. Te csupán egy kompromisszum vagy, amibe az egyik legjövedelmezőbb szerződésem érdekében belementem.

– Na tessék! Így vigyen az ember egy lányt luxusfürdőbe kényeztetni. Cserébe jól kiosztják. Milyen világban élünk, de tényleg?

Sloane a szemét forgatta.

– Biztos vagyok benne, hogy rengeteg nő van errefelé, aki boldogan simogatná a méretes egódat. Például a kis pincérlány a reggelinél. Komolyan, azt hittem, kiesik a szeme, úgy bámult téged.

Az iménti meglepően kellemetlen érzés, amit ez a kompromisszumos odabökése okozott, máris elpárolgott, és halvány mosoly jelent meg az arcomon.

– Nem is tudtam, hogy ennyire izgat, ki flörtöl velem.

– A PR-menedzsered vagyok. Nekem mindenre oda kell figyelnem, ami veled kapcsolatos.

A mosolyom kicsit bágyadtabb valamivé olvadt.

– Mindenre?

Csak viccnek szántam, de ahogy ezután a szemembe nézett, hirtelen levegőt se kaptam. És ennek most semmi köze nem volt a hőséghez.

Sloane gyönyörű. Ez egyszerűen tény.

Fizikailag az első pillanattól kezdve vonzódom hozzá. Amióta csak ismerem. Ez is tény.

Viszont ez mindig is csak olyan alacsony hőfokon parázsló vonzódás volt, az a fajta, amit simán félre lehet söpörni az útból, ha az ember valami másra gondol. Csak hát az a helyzet, hogy egy ideje már nem nagyon találtam ilyen mást.

Hogy mi okozta a változást, arról fogalmam sem volt, az viszont tagadhatatlan, hogy ott a szaunában, amihez hülye fejjel annyira ragaszkodtam, ahogy ránéztem, szó szerint elakadt a lélegzetem.

Sloane nyelt egy nagyot. Izzadsággyöngyök csillogtak a nyakán. Némelyik megindult lefelé, és eltűnt a törülközője mögött.

Nem reagált az iménti kis célzásomra, és a csend úgy zümmögött a bőröm alatt, mintha elektromos áramot vezettek volna belém.

Ha most felállnék, csak pár lépés, és megérinthetném.

Ha felé nyújtanám a kezem, mindössze két másodperc kellene, és elérhetném.

Ha…

– Még nem válaszoltál a tegnapi kérdésemre – szólaltam meg hirtelen, ami végre megtörte a varázst, de a szívem továbbra is vadul kalapált, és ösztönösen megkapaszkodtam a pad szélében.

Az istenit! Hogy erre hogy nem gondoltam, amikor nyaralni hívtam Spanyolországba! Persze, imádtam flörtölni vele, de más dolog a flörtölés, és megint más, ha… Nem is tudom, ami itt az utóbbi egy percben történt.

Rám pislogott, hirtelen nem tudott mit kezdeni ezzel az új témával.

– Milyen kérdésedre?

– A karkötődről. – Ma is rajta volt az a barátságkarkötő, amit tegnap este láttam először. Sloane inkább olyan Cartier-lány, az ilyen barátságkarkötők nem igazán passzolnak a stílusához.

– A gálán még nem volt rajtad, de a Neonban már igen. Ha a pasidtól kaptad, akkor szerintem sürgősen cseréld le a fickót. Keress inkább olyat, aki normális ékszereket is tud venni neked.

– Tudod, itt a gondolat a lényeg, ami az egész mögött van, nem pedig az ára.

– Ezt szerintem azok találták ki, akiknek nincs pénzük normális ajándékra. – De annyira azért senki nem lehet hülye, hogy egy ilyen nőnek, mint Sloane, egy ilyen gyerekjátékot ajándékozzon. Hacsak…

– De most komolyan, kivel találkoztál? – kérdeztem halkan.

Sloane arca elkomorult.

Nem válaszolt, és nem is igazán vártam mást, de sejtettem, mi lehet a háttérben. Csak egy olyan téma volt, amitől ennyire be tudott zárkózni: a családja.

Kensingtonék sztoriját mindenki ismerte a New York-i felső tízezer köreiben. A pletykalapok is rengeteget cikkeztek már III. George Kensington, a sikeres befektetési guru és a legidősebb lánya közötti viszályról. Bár igazából senki sem tudta, mi volt az oka, hogy ennyire elidegenedtek egymástól.

Lehet, hogy a családjával találkozott a gála után? Oké, de akkor is, kitől kapta a karkötőt? És miért? Nyilván fontos neki az a valaki, különben már levette volna. De én úgy tudtam, hogy elég keményen összeveszett a családjával. Évek óta nem is beszélt velük.

Sloane hosszan nézett rám, de képtelen voltam bármit is kiolvasni hidegkék szeméből. Olyan volt, mintha minden erejére szüksége lenne, hogy ne forduljon el, nehogy még a gyengeség jelének vegyem.

Fogalma sem volt róla, hogy bármit is tesz, én biztosan nem fogom gyengének tartani. Ő volt az egyik legerősebb ember, akit ismertem, és aki mást gondol róla, az szimplán hülye.

Teltek a másodpercek. És minél hosszabbra nyúlt a csend, annál jobban szerettem volna belátni a kemény álarc mögé, hogy megláthassam az igazi arcát. Az igazi Sloane-t, akinek ugyanúgy megvannak a hibái és a bizonytalanságai, mint bárki másnak, nem pedig csak annak a sikeres vállalkozónak a képét, akit a külvilág elé vetít.

Gyerünk, Luna! Mutass már valamit magadból!

Egy árnyék suhant át az arcán, és amikor már azt hittem, hogy mégiscsak mondani fog valamit, a fűtés kikapcsolt, és egy csipogás jelezte, hogy a szaunaidő lejárt.

Pislogva kaptam el róla a tekintetemet.

Sloane arca ismét megkeményedett, aztán felállt, és elindult az ajtó felé.

– Na, oké! Jót beszélgettünk – mondtam, ahogy mentem utána. A hangom furcsán hangosan csengett az iménti hosszú csend után. – Sok mindent megtudtam rólad. Köszönöm.

– Nem azt mondtad, hogy ez a kis nyaralásunk a pihenésről szól? – fogta meg az ajtó gombját. – Nekem az nem pihenés, ha vallatnak.

– Azért a vallatás talán egy kicsit erős kifejezés – motyogtam. Bár valahol jogos.

Őszintén szólva, nem tudom, miért pörögtem rá ennyire arra a hülye karkötőre. És akkor mi van, ha bármi köze van a családjához? Ami azt illeti, nekem is van épp elég bajom a sajátommal. Nem kell nekem még más gondjával is foglalkoznom.

– Na jól van. Most már kinyithatod – mondtam, látva, hogy Sloane nem mozdul. – Nem szeretnék lemaradni a masszázsról.

Hátrafordult, és olyan arccal nézett rám, hogy a gyomrom is beleremegett.

– Nem megy! – mondta. – Az ajtó beszorult. Nem tudunk kimenni.

6. FEJEZET

Sloane

A listámon, amely a lehető legrosszabb halálmódokat tartalmazta az, hogy hiányos öltözetben pusztuljak el Xavier Castillóval összezárva egy szaunában, valahol arrafelé helyezkedik el, mint az, hogy középkori módszerekkel halálra kínoznak, vagy hogy piráják falnak fel élve, magyarul nincs az az isten, hogy ez megtörténjen.

Hiába feszegettem az ajtót. Meg se moccant. A picsába!

– Ha lenne telefonunk, felhívhatnánk a recepciót, de nincs… – motyogtam. Ezért vittem mindenhova magammal a telefonomat. Érdekel is engem, hogy képernyőfüggő vagyok, a lényeg, hogy megmenthetem vele az életemet, ha úgy adódik.

– Sloane…

– Nincs itt valami, ami elég nehéz ahhoz, hogy betörje az ajtót… hacsak nem téged löklek át rajta. – Hm, csábító.

Xavier csak sóhajtott egyet.

– Figyelj, Sloane! Van egy…

– Persze, reménykedhetünk abban is, hogy valaki majd észrevesz minket, ha máskor nem, hát amikor jön a következő vendég… de ki tudja, az mikor lesz? Bár ha jól láttam, teljesen be vannak táblázva, de ez még nem jelenti azt, hogy…

– Sloane! – ragadta meg a vállamat Xavier, és maga felé fordított. – Van egy vészjelző gomb az ilyen helyzetekre.

Követtem a tekintetét. A gomb tényleg ott volt. Besüllyesztve a faburkolatba. Hogy a fenébe nem vettem észre?

Az arcom egy fokkal még forróbb lett.

Biztos a szauna az oka. Ilyen melegben ücsörögni tuti nem egészséges.

Sikerült valahogy összekaparnom a maradék méltóságomat, és megnyomtam a gombot. Közben igyekeztem úgy tenni, mintha nem is látnám Xavier hülye vigyorát.

Ezután a személyzet pillanatok alatt ott termett, úgyhogy megúsztuk élve. És bár már elmúlt az életveszély, azért az a lehetőség, hogy Xavier mellett haljak meg – még ha csak pár pillanatra is futott át az agyamon –, elég nyugtalanító volt, és finoman szólva nem sok jót ígért az előttünk álló hétre.

– Szerintem kezdésnek ez így oké – mondta Xavier, ahogy mentünk tovább a páros masszázsra. A gyógyfürdő menedzserét annyira bántotta ez a kis közjáték a szaunával, hogy kaptunk egy extra félórás kezelést. – Megmenekültünk a halál karmaiból. Ennél már csak jobb lehet.

Hirtelen nagyot taszítottam rajta.

Elég gyerekes húzás volt a részemről, de jólesett. Hiszen csak miatta kellett ezt végigcsinálnom. Ha ő nem lett volna, vidáman kezelhettem volna az éppen aktuális válságot a New York-i irodámban, ahelyett, hogy „pihizgetnék”.

Szerencsére nem esett bele a bokorba, csak megbotlott, és harsány nevetéssel lépett be a masszázsszobába, ahol próbáltam nem ránézni, miközben levetkőztünk. A szaunában is láttam már félmeztelenül, de az a helyzet, hogy elég nehéz volt másra figyelni, amikor a szemem sarkából megláttam cserzett bőrét és formás izmait.

Kár is lenne tagadni, tényleg úgy nézett ki, mint valami görög isten, pedig egész nap csak henyélt meg vedelt. Hiába, ebben az univerzumban nincs igazság.

Csendben felfeküdtünk az ágyakra. Nem láttam ugyan, de éreztem, hogy ott van, mindössze két méterre tőlem. A jelenléte betöltötte az egész helyiséget, és felidézte a rövid, de annál emlékezetesebb közös szaunázásunk mozzanatait.

Volt egy pillanat, csak egyetlenegy, amikor Xavierre pillantottam, és azt hittem, hogy ott helyben megáll a szívem.

De most komolyan, kivel találkoztál?

És volt egy másik pillanat is, egyetlenegy, amikor meg hajszál híján őszintén válaszoltam neki. Talán mert az ítélkezésnek nyomát sem láttam az arcán… Persze az is lehet, hogy csak a meleg ment az agyamra. Igen, ez a valószínűbb.

Lassan lehunytam a szemem, miután megjelentek a masszőrök, és szakértő mozdulatokkal elkezdték kigyúrni belőlünk a csomókat, de az agyamat így sem bírtam kikapcsolni.

Vajon hány e-mailem jött csak az elmúlt egy órában? Soha nem maradtam ennyi ideig távol a telefonomtól. És mi van, ha közben leégett az irodám? Ezért nem jó felhőkarcolóban dolgozni. Az ember ki van szolgáltatva a többi bérlő hülyeségeinek, akiknek általában fogalmuk sincs arról, mi az a tűzvédelem.

De ha már itt tartunk, mi van, ha Asher Donovan megint összetört egy kocsit? Vajon Jillian nem felejtette el elküldeni Ayanának az együttműködési feltételeinket? És Isabella rendesen eteti A Halat?

Persze Isabella nem hülye, de nekem szigorú szabályaim vannak arra, hogy hogyan kell a kedvében járni a kedvenc aranyhalacskámnak, neki meg folyton a saját kis világában jár az esze, ha könyvet ír.

Ettől az agyalástól egyre szaporább lett a pulzusom.

– Nagyon feszült vagy – mondta halkan a masszőr. Isteni keze volt, de hiába, szerintem neki is legalább egy hétbe telne, mire fel tudná lazítani a hátamban és a vállamban az összes csomót.

– New York-i vagyok – mondtam magyarázat gyanánt. Ott mindenki feszült. Csak a lusták nem…

– Attól még nem kell folyton stresszelni – rombolta le Xavier beszólása a boldogság éledező gubóját. – Én is New York-i vagyok, nekem mégsem fáj a fejem mindennap.

Már épp odafordultam volna, de a masszőröm leciccegett.

– Először is, te nem New York-i vagy, hanem bogotái. Másodszor, fogalmad sincs az egészségi állapotomról. Harmadszor pedig…

– Fordulj a hátadra, kérlek – mondta most a masszőr. Nagy nehezen engedelmeskedtem neki.

– Harmadszor pedig – folytattam – neked nincs is min stresszelned, mivel nem csinálsz semmi értelmeset. Csak henyélsz egész nap, költöd a családod pénzét, és még jól is nézel ki.

Talán lehettem volna valamivel kíméletesebb is, de nekem egy ilyen elkényeztetett pasi ne pofázzon. Ez volt az utolsó csepp a pohárban. Oké, engem sem éppen a szegényházból szalasztottak, csakhogy az örökségemről egyszer és mindenkorra lemondtam, amikor megszakítottam a kapcsolatot a családommal. És minden egyes centért, amim volt, én dolgoztam meg.