Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

ŐT KÖVESSÜK

HONVÁGY

A FORRÁSNÁL

TÉVEDÉSEK VIGJÁTÉKA

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Henryk Sienkiewicz

ŐT KÖVESSÜK
ÉS EGYÉB ELBESZÉLÉSEK

fordította
ismeretlen

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-744-4 EPUB
ISBN 978-963-559-745-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Pójdźmy za nim!

első kiadás: 1892
az elektronikus változat az 1901. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Vilhelm Melbye (1824 – 1882)
Elhajózás Eddystone világítótornya mellett
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ŐT KÖVESSÜK

I.

Caius Septimius Cinna római patrícius volt. Ifjúságát a légiónál, a táborozás kemény életében töltötte. Azután visszatért Rómába, hogy dicsőségének örüljön és élvezze az életet és nagy, bár kissé már megtámadott vagyonát. A kicsapongásig élvezett mindent, amit az óriás város nyújtani tudott. Az éjjeleket a városon kívül fekvő pompás villák ünnepségein töltötte; a nappalok elteltek vívással a lanistáknál, a szónokokkal folytatott beszélgetésekkel a fórumon, ahol viták folytak s aközben elmondták egymásnak a város és az egész világ pletykáit; a versenyeken, vagy a gladiátorok harcjátékainál; a görög zenészeknél, a trákiai jósnők s az Archipelagos szigeteiről való csudaszép táncosnők körében. Anyai részről rokonságban lévén az egykor híres Lucullussal, ettől örökölte különösebb szeretetét a pompás étkek iránt. Asztalán volt görög bor, nápolyi osztriga, numidiai egér, kövér sáska, melyet pontusi mézben pácoltak. Amivel Róma bírt, azzal bírnia kellett Cinnának is, kezdve a Vörös-tenger halaitól a Borysthenes partjáról való fehér fajdig.

Ám nemcsak, mint harcos élvezte pihenését, de egyben, mint patrícius is, aki válogatós. Elhitette önmagával, hogy műbarát és talán ébredt is benne az igazi érzék a szép iránt; szerette a szobrokat, melyet Korinthus hamujában leltek, az etruszk vázákat, vagy azokat, amelyeket a ködös Serikából hoztak; a római mozaikot, az Euphrat vidékéről való szöveteket, az arábiai illatszereket és mindama különös apróságokat, amelyek betöltik a patrícius élet ürességét. Szakértő és e dolgok kedvelőjeként tudott mindenről beszélni a fogatlan aggastyánok társaságában, kik a lakomához felkoszorúzták tar-koponyájukat és az étkezés után a heliotróp virágját majszolták, hogy illatossá tegyék a tüdő leheletét. Átérezte és méltányolni tudta valamelyik cicerói szakasz szépségét, Horatiusnak vagy Ovidiusnak egyik-másik versét. Görög szónok nevelte, folyékonyan beszélt hát görögül, Iliásznak sok könyvét kívülről tudta és némely ünnepi lakománál addig énekelte Anakreón dalait, míg lerészegedett, vagy berekedt.

Mestere és más szónokok által érintkezésbe került a bölcsészettel és értett belőle annyit, hogy megértse a különféle gondolatmenetek szerkezetét, melyeket Hellászban és a gyarmatokban alapítottak meg. Tudta azt is, hogy azok most már mind romokban hevernek. Személyes ismeretségben volt sok sztoikussal, akiket ki nem állhatott mert inkább politikai pártnak tartotta őket és azonfelül még zsémbes embereknek is, akiknek nincs érzékük az élet örömei iránt.

A szkeptikusok sokszor ültek asztalánál; egyik tál étel és a másik közt megdöntöttek egész rendszereket és borral teli kancsók mellett hirdették, hogy az élvezet semmis, az igazság elérhetetlen és a bölcsnek célja csak a merev nyugalom lehet.

Mindez ott zúgott a fülében, anélkül, hogy a lelkébe hatolt volna. Nem vallotta magát e tanok egyikéhez sem és nem akart elvekkel bírni. Cato alakjában csak a nagy jellemet látta párosulva az éppoly nagy butasággal. Az életet tengernek tekintette, amelyen végig seper a szél, amerre akar, és bölcsességnek tartotta a művészetet, úgy igazitani e szelek irányába a vitorlákat, hogy vigyék a kicsi hajót. Ezenkívül becsülte széles vállát, egészséges gyomrát, szép római fejét a saséllel és erős állkapcsát. Számított rá, hogy e dolgokkal körülbelül keresztül vághatja magát az életen.

Anélkül, hogy a szkeptikusok iskolájához tartozott volna, az élet szkeptikusa volt, de egyben hedonikus is, bárha tudta, hogy az élvezet és a boldogság nem egy. Epikurosz valódi tanát nem ismerte, ezért epikureusnak tartotta hát magát. Egészben véve pedig a bölcsészetet a szellem vívásművészetének tartotta, mely ért annyit, mint az, amelyet a lanisták tanítottak. Ha belefáradt az eszmecserékbe, elment a cirkuszba, hogy vért lásson.

Az istenekben nem hitt, éppoly kevéssé, mint az igazságban, az erényben s a boldogságban. Csak a jóslás művészetében hitt és babonás volt; ezenkívül még ingerelték a kíváncsiságát a Kelet hitének titokzatos tanai. Rabszolgáinak jó ura volt, hacsak éppen nem tette kegyetlenné az esetleges pillanatnyi unalom. Úgy vélekedett, hogy az élet egy nagy amphora, mely annál értékesebb, mennél pompásabb borral van tele. Azon igyekezett hát, hogy a maga amphoráját, a legkitűnőbbel töltse meg. Egyetlen embert sem szeretett, de azért sok dolgot kedvelt, a többek közt pedig leginkább a saját sasfejét a pompás koponyával és szép alakú patrícius lábát.

E gyönyörökkel és élvezetekkel teli életszakának első éveiben, szerette még csudálkozásba ejteni Rómát, ami sokszor sikerült is neki. Később aztán ez sem érdekelte többé.

II.

Végre tönkrement. A hitelezők szétszedték vagyonát és Cinnának megmaradt a kimerültség a lelkében, mint valamely súlyos munka után; volt ezenfelül és ezenkívül még egy másik érzése, még pedig váratlanul: a mély, érthetetlen nyugtalanság. Élvezte ugyan a gazdagságot, a szerelmet, amelyet az akkori világ ismert; megízlelt minden gyönyört; megittasult a harci dicsőségtől, a tábori élet veszélyeitől. Többé-kevésbé közel ért az emberi tudás határához; érintkezésbe került a költészettel és művészettel és eldicsekedhetett azzal, hogy mindent elvett a világtól, amit az nyújtani tudott. És mégsem tudott megszabadulni attól az érzéstől, hogy elmulasztott valamit, még pedig olyas valamit, ami a legfontosabb. De nem tudta mi lehet az és hiába is tanakodott rajta.

Gyakran megkísérete, hogy lerázza magáról e tanakodást, e nyugtalanságot; elhitetni igyekezett magával, hogy az életben nincs több semmi, nem lehet több, de akkor, ahelyett, hogy eltűnt volna, annyira növekedett nyugtalansága, hogy azt hitte, nemcsak maga miatt, de egész Rómáért nyugtalankodik. A szkeptikusokat irigyelte, de egyben bolondoknak tartotta őket, mert azt hitték, hogy az űrt be lehet tölteni a semmivel. Két ember lakozott most benne, kik közül az egyik csodálkozott a saját nyugtalansága miatt, a másik ellenben teljesen indokoltnak tartotta azt.

Nemsokára azután, hogy a vagyonát elvesztette, hála hatalmas családi összeköttetéseinek, Cinnát Alexandriába küldték valamely hivatalos állásba és egy kevéssé azért is, hogy a gazdag országban visszaszerezze vagyonát. A nyugtalanság vele szállt hajóra Brundusiumban és elkísérte túl a tengeren. Alexandriában Cinna azt hitte, hogy a hivatalos ügyek, az új emberek, az új világ és új benyomások megszabadítják majd e kellemetlen kísérőtől. De tévedett. Eltelt egy hónap, kettő is és mint ahogy a Demeter istennő búzájának, amelyet Olaszországból hoztak a Deltába, még dúsabban nőtt itt a kalásza, éppen úgy változott át a Cinna nyugtalansága dús bokorból terjedelmes cédrusfává és mind komorabb árnyat kezdett vetni a lelkére.

Eleinte Cinna elkábítani igyekezett magát, oly életet folytatva itt is, mint Rómában. Alexandria gyönyörökkel teli város volt, tele szőke hajú, fehér bőrű görög nőkkel, amely bőre borostyán színű fényt vont Egyiptom napja. Az ő karjaikban keresett enyhülést.

De amikor ez is hiábavalónak bizonyult, öngyilkosságra kezdett gondolni. Sok társa ugyanily módon vetett véget az élet gondjainak és pedig sokkal csekélyebb okból, mint az, mely őt bántotta: gyakran merő unalomból és mert nem telt többé kedvük a további élvezetekben. Ha a rabszolga csak ügyesen és elég erősen tartja a kardot, egyetlen perc véget vethet mindennek. Cinna belekapaszkodott ebbe a gondolatba, de amikor már közel volt a kivitelhez, sajátságos álom akadályozta meg benne. Azt álmodta ugyanis, hogy amikor lefelé vezették a folyam mentén, nyugtalansága züllött rabszolga alakjában várta a túlsó parton, meghajolt ura előtt és kiáltott: Megelőztelek, hogy fogadhassalak. És Cinna elgondolta, hogyha nem gondolhat nyugtalanság nélkül a sötét túlvilágra, nem is mehet oda nélküle.

Miután nem tudott más menekvést, elhatározta, hogy érintkezésbe lép a bölcsekkel, akiktől hemzsegett a Serapeion, és remélte, hogy tőlük megtudja a rejtély megoldását. Ezek ugyan semmit sem tudtak neki megoldani vagy megmagyarázni, de beválasztották a bölcsek tanácsába, amit csak magas származású vagy nagy befolyású rómaiakkal tettek meg. Ez persze csak nagyon csekély vigasz volt, és a bölcsesség pecsétje, melyet hivatalból adnak valakinek, aki képtelen arra, hogy magyarázatát lelje annak, ami leginkább foglalkoztatta, kegynek tetszhetett Cinna szemében, de elgondolta, hogy a Serapeion talán nem tárja fel azonnal a titkait és nem tett le a reményről.

Alexandria bölcseinek legmunkásabbja a nemes Athéni Timon volt, jelentékeny férfiú és római polgár. Már sok év óta Alexandriában lakott, ahová azért jött, hogy kifürkéssze az egyptusi bölcsességtanok titkait. Azt beszélték róla, hogy a könyvtárban nem volt egyetlen pergament vagy papirusztekercs, amelyet ne olvasott volna és hogy ismert minden emberi bölcsességet. Emellett szelíd volt és elnéző. Cinna azonnal felismerte őt a pedánsok és megkövesedett szívű kommentátorok seregében és hamarosan megvolt köztök az ismeretség, mely rövid időn belül közelebbi bizalmassággá, sőt barátsággá lett. Az ifjú római bámulta ügyességét a dialektikában, a beszédességet és meggondoltságot, amellyel az aggastyán a fennkölt dolgokról beszélt az emberiség és világ rendeltetését illetőleg. Leginkább szembeötlő volt nála a körülmény, hogy komolysága bizonyos szomorúsággal és mélabúval volt vegyes. Később, amikor már közelebb jutottak egymáshoz, Cinnát sokszor közelitette meg a vágy, hogy megkérdezze az öreg bölcstől szomorúságának okát és egyben feltárja előtte a saját szívét. Végre aztán erre is rákerült a sor.

III.

Egy este, amikor zajos vitatkozás után a lélekvándorlást illetőleg, magukra maradtak a teraszon, melyről kilátás nyílt a tengerre, Cinna megragadta Timon kezét és nyíltszívűséggel meggyónta neki, mi képezi életének legnagyobb gyötrelmét és mely okból fáradozott azon, hogy közelebb jusson a Serapeion bölcseihez és tudósaihoz.

- Annyit mindenesetre nyertem, hogy téged, oh, Timon, megismerhettelek, - szólt Cinna végül, - és most már azt is tudom, hogy ha te nem tudod megfejteni életem rejtélyét, más senki sem fogja megfejteni.

Timon egy darabig nézte a sima tengeráradatot, amelyben visszatükröződött az újhold, aztán szólt:

- Láttad-e, Cinna, a madaraknak seregét, amelyek télen a ködös éjszakról szállnak hozzánk? Tudod, mit keresnek Egyiptomban?

- Tudom. Meleget és fényt!

- Az emberek lelke is meleget keres, ez a szerelem; és fényt, ez az igazság. Ám a madarak tudják, hova kell repülniük, hogy e kincseket megleljék, de az emberek lelke lejtőkön jár, tévutakon, szomorúságban és nyugtalanságban.

- Miért nem tudjuk mi is meglelni az utat, nemes Timon?

- Egykoron biztonságot adtak az istenek, ma kiégett az istenekbe vetett hit, mint ahogy az olaj kiég a lámpásból. Azt is hitték, hogy a bölcsesség az igazság napját deríti a lelkekre, - ma, hiszen te legjobban tudod - Rómában az akadémiában, Athénben és itt a szkeptikusok ülnek, akikről azt hitték, hogy nyugalmat hoznak, pedig csak nyugtalanságot adtak. Mert lemondani a fényről és melegről annyit tesz, mint sötétségben hagyni a lelket és ez a nyugtalanság. Így hát tapogatódzva kinyújtjuk magunk elé a két karunkat és a sötétben keresünk menekvést.

- Te sem lelted ezt meg?

- Kerestem, de nem találtam. Te az élvezetekben kerested, én a gondolkodásban, de mindkettőnket egyforma köd vesz körül. Tudd meg tehát, hogy nem te vagy az egyetlen, aki gyötrődöl és hogy benned a világ lelke sínylődik. Te már régen nem hiszel az istenekben ugye?

- Rómában még tisztelik őket nyilvánosan, sőt még újakat is hoznak Ázsiából és Egyiptomból, de ami a hitet illeti, legfeljebb még a zöldségárusok hisznek bennük, akik mindennap a faluról hozzák a városba terményeiket.

- És ezek az egyetlen teljesen megnyugodottak. Éppen úgy, mint azok, akik itt a macskák és vereshagymák előtt hajlonganak.

- De érdemes-e ily körülmények között élni?

- Tudjuk-e, hogy mit hoz a halál?

- Mi különbség van hát közted és a szkeptikusok közt?

- A szkeptikusok megelégszenek a sötétséggel, vagy legalább úgy tesznek, mintha megelégednének vele. De én nem érzem magam jól benne.

- És nem lelsz menekülést?

Timon hallgatott egy darabig, majd lassan, mintha haboznék, szólt:

- Várom.

- Honnan?

- Ezt nem tudom.

Majd a kezébe támasztotta a fejét és mialatt - mintegy a köröskörül uralkodó csend behatása alatt - halkította beszédét, így szólt:

- Sajátságos, de néha úgy tetszik, hogyha a világban tényleg már nem volna semmi egyéb, mint amiről már tudunk, és ha már nem lehetnénk egyebekké, mint amik már vagyunk, nem lakozhatnék a lelkünkben elégedetlenség... Tehát, én magából a betegségből merítem a megváltás reményét... Az Olümposzba és a bölcsészetbe vetett hit meghalt, de új igazságot adnak, amit nem ismerek.

*

Várakozásának ellenére e beszélgetés nagy könnyebbséget adott Cinnának. Amikor megtudta, hogy nemcsak ő maga, de az egész világ szenved, az az érzése volt, mintha tehertől szabadult volna meg a válla és az ezer felé oszlanék szét.

IV.

Ez idő óta még szorosabb lett a barátság Cinna és az agg görög közt. Ezután gyakrabban látogatták meg egymást és közölték egymással gondolataikat. Egyebekben pedig tapasztalatainak és kimerültségének dacára, Cinna még sokkal fiatalabb volt, semhogy az élet ne tartogatott volna a számára ismeretlen varázst. Az ilyen új varázsa az életnek volt neki Timonnak egyetlen leánya, Anthea.

Alexandriában neki sem volt csekélyebb a hírneve, mint az apjáé. Becsülték őt az előkelő rómaiak, kik Timon házába járatosak voltak; a görögök, a Serapeion bölcsei; becsülte őt a nép. Timon nem zárta őt a gynäkeionba, mint a többi nőt, és azon igyekezett, hogy megtanulja mindazt, amit maga tudott.

Amikor túl volt a gyermekéveken, elolvasta vele a görögök könyveit, sőt a rómaiakét és a zsidókét is, mert miután rendkívüli volt az emlékező tehetsége, a soknyelvű Alexandriában folyékonyan megtanulta mind e nyelveket. Társnője volt apjának a gondolkodásban, gyakran részt vett a vitákon, amelyek a lakomákon a Timon házában folytak; értette a módját, hogy a nehéz feladatok tömkelegében, nemcsak, hogy maga el ne veszítse a fonalat, hanem Ariadnéként még másnak is meg tudta mutatni az utat a felvilágba. Az apja csudálta és nagyra becsülte.

Ezenkívül a titokzatosság és majdnem a szentség varázsa környezte, mert látományokkal teli álmai voltak, mely álmaiban sok olyan dolog tárult fel a szeme előtt, ami rejtve maradt minden más halandóra nézve. Az öreg bölcs úgy szerette, mint a saját lelkét, azért is, mert örökké abban az aggodalomban élt, hogy elveszítheti; ugyanis sokszor mondta, hogy álmaiban sajátságos, vésztjósló lények jelennek meg és sajátságos fény is, amelyről nem tudja, hogy ez az élet vagy a halál forrása lesz-e.