AMTAK E-KÖNYVEK

KARINTHY FRIGYES

PANORÁMA

Humoreszkek

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-50-0

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KARINTHY FRIGYES

PANORÁMA

Tartalom

KARINTHY FRIGYES

PANORÁMA

Panoráma

"Olivia két lelke" vagy Az érvényesülés útja

Arab irodalom

Élő tükör

Hogy van?

Kamatos kamat

Gyerekek és bolondok...

Abécédé vagy Az ideális színdarab

A költő és a lepke vagy a lelkek relativitása

Nagyságos asszony

A helyzet képe vagy: Na, egy kicsit meleg van, az igaz

Tanáccsal el vagyok látva

Influenza

Vízözön

A nagy drámairó

Én...

Ünnepi szám

Élet, a nagy drámaíró

Nem írok színházról

Paraj úr pünkösdi királysága

Csoportosulás

Sakkozók

Bátorság, fiatal barátom

Népek öröme

Megszólal a telefon

Mokan

"Világegyetem" kaucsuksarok

Autótaxi

Résztveszek a drámapályázaton

Levél tisztelt cugszfüreremhez

Heraklesz tizenharmadik hőstette

Hetyegés

Vesztőhely

Kész kroki!

Költő és kritikus

Az inkarnátor

A becsületes ember

A kalap

Férfi-ideál

Az emberiség városa

Feltámadás

Nagybeteg a cipőm

Feljebbvalóval senki se ideges

Daliás idők

Az emberszelídítő

A rendező

Átalakulok részvénytársasággá

Panoráma

Egy borús kedvetlen vasárnap délután magamra maradva, idegenek között, magamhoz is idegenül és hitetlenül, a panoptikum előtt ácsorogtam és a rikító, durva plakátokat bámultam csüggedten: - milyen durvák és bántóak - és az a vonakodó bús kíváncsiság fogott el, ami néha, kétségbeesett percekben kívánatossá teszi, hogy megfeledkezzünk arról, amit szeretünk: gondolatainkról és érzésünkről s menjünk lefelé, piszkos és rossz szagú lépcsőkön, nyissuk külvárosi söntések ajtaját, - üljünk le részeg, danoló bakák közé; zsebünkben operai szabadjeggyel Siegfriedhez, menjünk be a bolhaszínházba és nézzük végig az előadást; zsebünkben D'Annunzió legújabb regényével, vegyünk ötér planétát és olvassuk el figyelmesen, - álldogáljunk hosszan, ahol elgázoltak valami munkást - és félig ájult, szorongó öntudattal, bámészan hallgassunk hosszan és figyelmesen holmi kikiáltót egy látványos bódé előtt.

Igy voltam és megváltottam a jegyet a panoptikumba és mentem föl a cifra lépcsőn és álldogáltam a királyok viaszszobra előtt és csodálkoztam, mily mozdulatlanok, igazi ruhájukban, igazi szakállal és hajjal. Hét óra volt, már akkor féltem - pedig az első emelet csupa idillt és boldogságot ábrázol: tündérek táncolnak az üveg mögött és bölcsők fölé mosolygó anyák hajolnak. Legföljebb holmi tréfás helyzet. Egy leányka kiöntötte a levest a háziasszony kötényére és a leves most végigfolyik a padlón... igazi tányérból... Végig megyek a termen és azon töprengek, miféle titkos emlék, micsoda régi, ismeretlen félelem az, ami mindig elkomorít és elcsüggeszt, ha viaszfigurákat látok. A terem végén szűk kis ajtó felfelé kanyargó csigalépcsőre nyílik - felírás: Borzalomkamara - csak erős idegzetűeknek. Ezt éppen zárni akarják, odafönt senki sincs már.

Összeborzongok, aztán magamhoz térve, nevetni kezdek. Mi ez? Ez az otromba, paraszti ijesztgetés hatni tud rám, a kultúremberre, aki figyelmesen s fegyelmezetten néztem végig híres sebészek legképtelenebb műtéteit - elegáns köpenyben hullák tüdejét metélgettem s kesztyűmet húzogatva vizsgáltam a cédulát, amit meztelen öngyilkosok lábára kötöznek, lent, a Szvetenay-utcai tetemnéző pincéjében. Ostobaság. Várjon, mondom a szolgának és pénzt adok át - én még fölmegyek, majd jöjjön vissza - és fölmegyek a homályos csigalépcsőn és derengő, félig égő lámpafényben végigjárom a kongó, elhagyott szobákat és benézek a zugokba és egyedül nézelődöm, habozok. A lépcsőn már meghökkenve riadtam össze - fejem felett akasztott ember lógott, sötét boltozatból. Micsoda bornírt ötlet - mondom idegesen és tovább megyek - de milyen pállott, nehéz szag van itt. Egy pinceablak rácsa félig lecsukva, a rács hegyes vasléce keresztülment a tüdején egy tolvajnak, aki éppen mászik kifelé a pincéből. Jó, nagyon naturalisztikus - hát aztán? Na, a levágott fejű ember. Egy szétdarabolt munkás, úgy, amint a villamos keresztülment rajta. Lépcső, sötétebb alagút. Ugyan, gyerünk csak. Egy halálsárga anya, amint a gyermekét vagdalja. Két gyilkos fojtogat sötét szobában egy embert, a másik hálóingben lóg ki az ágyból, kettévert feje a földre lóg, lába a vasba akadt. Az inkvizíció kínjai... Egy meggyilkolt, tizennégy éves fiu, a fél feje hiányzik... Hát az ott mi? Valami homályos lyuk... habozok... fölebb hajolok és belenézek... Korhadt földbe ásott koporsó, egyes deszkája csikorogva emelkedik... hamuszürke, halálratorzult hullaarc furakodik a vízbe és tátott szája, véres üvegszemei hápognak a levegő felé... egy álhalott, akit eltemettek és most véres körmeit beleássa a deszkába...

Mi az, csak nem zárták be az ajtót odalent? Hová ment az az ostoba ember?... Végre itt hálni, azt mégse akarok... Fázom is, a kezem hideg... kicsit sebesebben sietek a kijárat felé. És miért nincs itt rendes világitás... Megriadok: Egy tükörben saját arcomat pillantom meg... viasz a viaszok között... milyen riadt, fakó és gyűlöletes most az az arc... Egy hosszú véres vágást képzelek rá, a sűrű, lucskos folyadék kettészelt homlokomból fehér ingemre szivárog. És most egyszerre kényelmetlenül, borzongva érzem, hogy ez lehetséges.

Miért fájnak úgy ezek a komisz, durva viaszok és mit jelent az egész lidércnyomás? Igen, láttam hullákat és sebeket a valóságban s emberi testem törékeny nyomorúságát azokon keresztül éreztem százszor és megsirattam. De itt viaszból, ravasz mesterkedéssel és kegyetlen műgonddal rekonstruálták vissza mindazt, amit gyorsan el szoktunk rejteni, betakarni földdel, mert nem alkalmas arra, hogy kellemes képzeteket reveláljon. Megcsinálták viaszból és festékből a nyílt, tátongó sebeket, amelyek nem gyógyulhatnak be s nem is porladhatnak el - maradnak, állnak egy helyben s hirdetik szájasan, durván, mint a mosogatólészagú cseléd a maga igazán: íme, ilyenek vagyunk. És ki meri mondani, hogy az nem művészet? Minden művészet legfőbb jellegét: megfogni a percet, a mozdulatot, mely különben elmúlna: - ez a "műfaj" is szépen kifejezi. Aki csinálta a viaszkot, becsületes és ambiciózus megfigyelőmunkát végzett és híven akarta visszaadni a valóságot.

De kinek szól ez a rettenetes, lelketlen művészet? - azaz, ami visszariaszt. Kinek gyönyörűsége, kiben kelt jó étvágyat és megelégedést, kinek érdeke és vigasztalása és létjogáról kit győz meg az a "műfaj", mely bebizonyítja, hogy lucskos húscafatokból vagyunk összerakva, s az ember egy bűzös és szennyes folyadékkal telt, fájdalmas zsák, mely undoritó halommá bomlik össze, ha valahol fölmetéljük... Kinek okoz örömet, kifordítani ezt a zsákot s mulatni azon, hogy ő ilyen s ezzel elismerni, hogy semmi több?

Megfordulok. A lécen, sorba rakva, durva, sárga fejek, agyonvert emberek feje, mindegyik alatt név. Jó ismerőseim, egyenkint és összesen, - ezek a Borzalom-kamra színészei és egyben közönsége is. A napihírek és rendőri hírek hősei ezek és az Életuntak rovat állandó, napi munkatársai: - ezek a kispolgárok, akiket elgázol a villamos, akik forró lúgba esnek, akiket harminc forintért késsel és baltával lerablógyilkolnak - mindennap, újra és újra, pontosan jelentkeznek, a maguk véres orcáival, ezek azok, akik hétköznappá teszik a tragikumot és sablonná a borzalmat, - igen, ezek az Apa rémtette-emberek és a Rémes rablógyilkosság a Tőr-utcában-emberek és a Cseléd rémtette és a Fölakasztott csecsemő-emberek, akik úgy hozzátartoznak napi olvasmányaimhoz, mint az Időjárás és a Jelenvoltak Névsora. Ők feküsznek itt összevagdalva és rémes arcokkal és ők járnak ide, hogy kíváncsian és borzongva nézzék, mi lesz belőlük, mennyire vihetik, ha egy kis szerencséjük van. Impresszionisták, futuristák, naturalisták s ti mind, új irodalmi irányok hívei, jertek ide, hiszen ő a ti emberetek, a kispolgár, hát nem ölelitek meg? Hiszen ő vallja és hirdeti, amit ti harsogtok, hogy egyedül a testkultusz az, ami érdekelhet, s hogy csak az élet, a nagy Élet lehet anyaga a művészi becsvágynak, úgy, amint van, minden szamár, öreg filozófus nélkül, a maga nagyszerűségében és rondaságában. Miért nem látlak itt, Wilde Oszkár? Hiszen a te Dorian Grey-ed hirdeti, hogy csak a testtel érdemes foglalkozni, a lélek nyomorékok agyréme csak, s a Gondolat-tól és Eszmé-től sárga lesz az emberek orra.

Itt fekszik Dorian Grey, akit sikerült sterilizálni minden gondolattól, hát elég jól nézett ki, míg aztán egy kocsirúd véletlenül föl nem öklelte, mely alkalomból kiderült, hogy beleit mégsem szépítette meg eléggé ez a káros gondolatoktól és érzelmektől való tartózkodás. Most ő a kispolgár kedveltje és a kispolgár, akit úgy megvetettél, az áll melléd, megveregeti a vállad és bizonykodik: bizony, csak test van, látjátok, - a többi, - könyvek, drámák, gondolatok, - a többi mind ostobaság. Visszaadni az életet úgy, amint van, s nem tenni hozzá semmit, nos ifjú esztétikusok, úgy tele volt a szájatok, hogy nem lehetett szóhoz jutni miattatok, hát nesztek most, itt van, a nyers, valódi Élet és fegyvertársatok, a kispolgár, ő neki beszéltek. Látjátok ott a sarokban egy jól sikerült hálószoba, - Zola Emil hullája, azon naturalisztikusan, ahogy a gáz megölte. Sárga viaszarca kifelé fordul, harisnyája lecsúszott, kibukott az ágyból. Csak erős idegzetűeknek és reálista íróknak.

Most pedig levegőt, mert megfulladok! Levegőt s egy szép sort, valami szép versből és egy hosszú, hosszú kortyot valami lázadó és nagyszerű zenéből, melynek nincsenek szavai, mint a testnek, csak lendülete van, mint a léleknek és egy hasonlatot az életről, cserébe az életért, - levegőt!

"Olivia két lelke"
vagy
Az érvényesülés útja

Játsszák:

Szerkesztő,
Bezerédi,
Unglücklich,
Szerkesztőségi szolga,
Gépírókisasszony.

Szin: szerkesztőség, a főszerkesztő szobája.
(Íróasztal, szék, telefón.)

Szolga (az ajtóban visszanyomva Unglücklichet, akit nem látni, csak a hangját hallani): Kérem, ne tessék erőszakoskodni, nem lehet bejönni a főszerkesztő úrhoz!

Unglücklich hangja (siralmasan): De csak egy percre... a kézirat miatt... Csak egy percre...

Szolga: Tessék várni kérem, míg kiizen... (Benéz) Különben nincs is itt.

Unglücklich hangja: Megnézem...

Szolga: Tessék kint várni, nem lehet bejönni. (Kituszkolja, rányomja az ajtót. Az íróasztalhoz jön, kefelenyomatokat tesz le.)

Szerkesztő (Jön balról, sietve, kéziratot vizsgálva): János!

Szolga: Tessék parancsolni!

Szerkesztő (nézi a keféket, az asztalra csap): Hallatlan, a vezércikket még mindig nem szedték ki! Egy óra múlva zárni kell a lapot.

Szolga: Az meglesz kérem, de mi lesz a tárcával, - még le sincs adva.

Szerkesztő (fejéhez kap): Tyű! a teremtését! Újra elfelejtettem!... Na, még szerencse, hogy azt éjszaka is kiszedhetik... Küldje be Bezerédit.

Szolga: Igenis. (El.)

Szerkesztő (az egyik fiókot kinyitja, kéziratokat szed elő, nézegeti őket, egymásután dobálva az asztalra. Az egyiket valamivel tovább nézi, közelviszi a szeméhez. Felháborodva): Hallatlan! (Fejét csóválva, a kéziratot undorral belevágja a papírkosárba, tovább lapoz a többi közt.)

Bezerédi (jön jobbról, szintén kéziratokkal): Parancsoljon, főszerkesztő úr.

Szerkesztő: Bezerédikém, baj van, még nincs leadva az ünnepi tárca.

Bezerédi: Azt mindig az utolsó percben szoktuk leadni, főszerkesztő úr, úgyis éjszaka szedik ki.

Szerkesztő: De nem úgy van fiam, nekem holnapra valami különlegesen jó tárca kell - parádés szám lesz, azt akarom, hogy a tárca is valami különlegesen eredeti és jó legyen.

Bezerédi: Hát kérem, itt van múlt hétről a Shaw-ról szóló izé...

Szerkesztő (legyint): Á, nem... (Az asztalra mutat) Hiszen volna itt bőven, a legjobb nevek... De nekem holnapra valami egészen új dolog kellene... valami friss, érdekes, bátor írás... a tárcarovat nagyon el van hanyagolva, a régi nagyságokat nem olvassa senki. Bár egy új zsenit tudnék felfedezni, egy új nevet, aki még nem járatta le magát. Az se baj, ha még nem is ismerik.

Bezerédi (mosolyogva): Kérem, főszerkesztő ur, ha csak az kell - odakint a folyosón láttam Unglücklich urat.

Szerkesztő (dühbejön, összecsapja a kezét): Hát mit szól ehhez a csirkefogóhoz, - ehhez a szerkesztőségi sakálhoz! Azt tudja, hogy már megint benyomta Oliviát - más címmel, más névvel.

Bezerédi: A kétlelkű asszonyt?

Szerkesztő: Azt, azt - rögtön ráismertem! Ez az ember valóságos járvány! Idenézzen, ha nem hiszi! (Keresgél a papírkosárban, kihúzza a beledobott kéziratot.) Tessék! (Olvassa:) "Olivia két lelke". Ugyanaz a novella, amit három éven belül már tizenhetedszer adunk vissza. Mindig más címet ad neki a gazember, hogy félrevezessen bennünket. Volt már "Asszonysors", volt "A diadalmas férfi", volt már "A karrier", volt már igy, röviden, "Asszony", volt már érzelmesen "Emlék" - és még nem tudom mi, Oliviát néha Ernának hívják benne, néha Piroskának, néha röviden Mancinak. De mindig szóról-szóra ugyanez a novella. Olvassa csak... (Nyújtja.)

Bezerédi (nem néz a kéziratba, legyint): Kívülről tudom "A haja bronzvörös volt, mint a lebukó trópusi nap egy gangeszi táj alkonyatában..."

Szerkesztő (belenéz a kéziratba, az asztalra csap): Úgy van, szórul-szóra! Példátlan!

Bezerédi: Nekem is ideadta már vagy háromszor, különféle címek alatt.

Szerkesztő (visszadobja a kéziratot a papírkosárba): De többször nem fogja ideadni! Az volt a hiba, hogy mindig visszaadtuk neki, mindig újra leírhatta. De most rájöttem, mit kell csinálni. Egyszerűen nem adjuk vissza neki, azon a címen, hogy kéziratokat nem őrzünk meg.

Bezerédi: Tudja az már kívülről.

Szerkesztő: Á, ilyen ostoba embernek nincs annyi esze, hogy fejből megjegyezzen magának egy egész novellát.

Szolga (jön): Kérem, főszerkesztő úr, egy hölgy...

Szerkesztő: Hölgy? Milyen hölgy? Mit akar?

Szolga: Nem ismerem... Még nem volt itt...

Szerkesztő: Hát - eressze be.

Szolga: Kérem, nem akar bejönni.

Szerkesztő: Mi?

Szolga: Fent van a társalgóban és kéreti a főszerkesztő urat, hogy fáradjon fel.

Szerkesztő: Micsoda?!... Hogy én fáradjak fel hozzá?!... Én, mint főszer... nem értem...

Szolga (zavartan néz körül).

Szerkesztő (odamegy hozzá): Dehát hogy hívják?

Szolga: Azt mondta, hogy izé... hogy (fülébe sug).

Bezerédi (gyorsan): Igen... ahá... hát kérem, azonnal jövök...

Szolga: Igenis. (El.)

Szerkesztő (gyorsan, látható zavarban): Bezerédikém, rögtön jövök... Családi izé... ügy... Addig legyen szíves, nézze át ezeket a novellákat, talán talál valami jót... de őszintén szólva, jobb szerettem volna valami eredetit... Mindjárt jövök... (Gyorsan el, hallani ahogy kiabál: "János! János! várjon csak... majd én...")

Bezerédi (leül az asztál elé, nézegeti a kéziratokat, piros plajbásszal jegyzeteket csinál).

Unglücklich (sápadt, hosszúhajú, elkeseredett alak. Óvatosan körülnézve, felhasználva János távollétét, besurran az ajtón, halkan beteszi, lábujjhegyen az íróasztalhoz jön. Torkát köszörüli, mert Bezerédi nem veszi észre, végre bátortalanul): Kérem, Bezerédi mester...

Bezerédi (felnéz, aztán nyugodtan visszamerül megint a kéziratokba): Na, mi az, Unglücklich apám. Mi van?

Unglücklich: Az van, Bezerédi szerkesztő úr, hogy a novella miatt jöttem, amit két nappal ezelőtt nyújtottam be a főszerkesztőséghez.

Bezerédi (fel se néz): Tudom fiam. Olivia két lelke.

Unglücklich (harciasan): Igenis, Olivia két lelke.

Bezerédi (m. f.) "Akinek haja bronzvörös volt, mint a lebukó trópusi nap, egy gangeszi táj alkonyulatában".

Unglücklich (ragyogva): Kívülről tetszik tudni?

Bezerédi (m. f.): Igen. Mintahogy a rendőrségen kívülről tudják a rovottmúltúak sszemélyleírását.

Unglücklich (gyanakodva): Hogy tetszik ezt érteni?

Bezerédi (m. f.): Úgy, hogy Oliviával könnyű dolgunk van. Mikor nekünk Oliviát behozzák a detektívek, ki se kérdezzük, meg se hallgatjuk, hanem egyenesen illetőségi helyére toloncoljuk: a papírkosárba.

Unglücklich (nyel): Úgy tetszik ezt érteni, hogy nem közölhető?

Bezerédi (m. f.): Úgy. Olivia két lelke nem közölhető. Egyik lelke se közölhető. Olivia nem üti meg a mértéket. Egymásfölé állítva mindakét lelke se üti meg. Olivia azt kérdezi egy helyen, maga elé meredve, az ön novellájában: "Hová jutok?!" Ön mint szerző, nem tud felelni Oliviának. Mi meg tudjuk mondani Oliviának, hogy hová jut. A papírkosárba.

Unglücklich (elszántan): Szóval, nem közölhető.

Bezerédi (m. f.): Nem, fiam, Ne-e-em.

Unglücklich: Akkor tessék visszaadni a kéziratomat.

Bezerédi (m. f.): Á, dehogy. Abból nem eszik, fiam. Nem adjuk vissza. Hogyne, hogy most más szerkesztőségbe vigye és két hét múlva megint ide hozza vissza. Nem lehet, fiam. Nem őriztük meg a kéziratot. És értesítettük a vidéki rendőrséget és az összes szerkesztőségeket, hogy Oliviát tartóztassák le, ahol meglátják.

Unglücklich: Nem adja vissza?!... Akkor hogy lehessen végrehajtani a végrendeletemet?

Bezerédi (m. f.): Miféle végrendeletét?

Unglücklich: Hogy az Olivia kéziratát együtt égessék el velem a Crematóriumban holnapután Csepelnél, ahol a holttestemet kifogják a Dunából. (Zsebére üt) Itt van a zsebemben.

Bezerédi: Először is: Csepelen nincs krematórium. Másodszor: miért kell a maga holttestét rögtön elégetni, miután kihúzták a vízből? Tudja, milyen nehezen ég el egy ilyen vizes holttest? Harmadszor: miért kell magának ehhez előbb vízbeugrani? Ugorjon egyenesen a krematóriumba. Negyedszer: miért kell egyáltalán ugrani?

Unglücklich (az íróasztal melletti székbe roskad): Mert én ezt nem bírom tovább. Nekem elég volt. Egyébként, ha a novellámat ma se tudom eladni, nincs is más választásom. A lakásomból kidobtak - az önérzetem... az ellenállóképességem össze van törve... nem megy tovább... (elcsuklik a hangja, eltakarja az arcát.)

Bezerédi (felnéz a kéziratokból, nézi, részvéttel, csóválja a fejét): Mondja fiam, - hogy lehet valaki ilyen hülye?

Unglücklich (könnyek közt, szórakozottan): Köszönöm, jól.

Bezerédi: Hát miért ragaszkodik maga ehhez a rögeszméhez, hogy magának el kell helyeznie a novelláját, - hogy magának egyáltalán meg kellett írni ezt a novellát? Hiszen annyi mindenféle pálya van. Az ember még püspök is lehet. És ha már írói becsvágyai vannak, - hát miért ragaszkodik ehhez az Oliviához?

Unglücklich (tompán): Mert ebbe beleírtam a lelkemet.

Bezerédi: Ugyan kérem. Oliviának van két lelke, magának egy, az összesen három. És a háromból együttvéve nem jön ki egy elfogadható tárca.

Unglücklich: Hát mit csináljak? Nem tudok mást írni, csak ami a lelkemben van.

Bezerédi: Ez az. Ezt nem akarja megérteni. Hiába van benne a maga lelke, a közönség nem erre kíváncsi. A közönségnek, fiam, mese kell, mese, történet, cselekmény. Izgalmas, érdekfeszitő cselekmény.

Unglücklich: De hiszen az én novellám...

Bezerédi (türelmetlenül): Menjen már! Mi van a maga novellájában? Hogy egy fiú szeret egy asszonyt, az asszony nem tud választani a fiú és a férje közt és végre elkergeti a fiút. A fiú elmegy és szenved, de a végén valami nagy üzletet csinál vagy mit...

Unglücklich (elragadtatva figyelt, most méltatlankodva): Dehogy üzletet... híres ember lesz belőle... ünnepelt író...

Bezerédi: Vagy ünnepelt író, bánom is én, szóval jól keres. Na és erre az asszony visszajön hozzá és felkínálja magát...

Unglücklich: Illetve úgy érzi, hogy megváltozott a lelke...

Bezerédi: Megváltozott a lelke, bánom is én. Mire a fiú...

Unglücklich (feláll, megjátssza a jelenetet): Szomorúan és szeretettel végignézi és csak ennyit mond: "Asszonyom, - én valamikor sokat sirtam - ha vissza tudja adni nekem ezeket a könnyeket - akkor gondoljon rám megint. De most - isten vele!" És otthagyja őt... (sóhajt).

Bezerédi: Hát igen. Hát mi ez? Ez egy történet? Ez egy hülyeség, egy lapos, romantikus, érzelgős szamárság, amilyent még a vidéki lapok is csak a nyolcvanas években közöltek.

Unglücklich (kétségbeesetten): De szerkesztő úr!... Ez megtörtént - ez a valóságban megtörtént - és nem a nyolcvanas években... hanem ezekben az években...

Bezerédi (gúnyosan): Kivel történt meg?

Unglücklich (Lesüti a szemét).

Bezerédi: Szóval magával. Maga az ünnepelt író.

Unglücklich (siránkozva): Csak lennék - ha elfogadnák a tárcámat...

Bezerédi: Szóval, ha elfogadnák a tárcáját, akkor valóra válna az, amiről a tárca szól, hogy maga gőgösen eldugná őnagyságát, aki a lábai előtt vinnyogna. Szóval, ez a hülye és unalmas novella attól jó lenne, hogy megjelenne.

Unglücklich (révetegen): Az élet ilyen csodálatos.

Bezerédi: Az élet, fiam, általában elég csodálatos, - de nem a maga élete, amiről azt hiszi, még senki ilyet át nem élt, - holott a legbanálisabb valami a világon. Maga azt hiszi, ha maga megírja azt, ami magával történt, az valami különös dolog, egyszerűen azért, mert magával történt. Holott mindenkivel megesik, csak maga nem tud róla.

Unglücklich (felfigyel): Hm. Tehát azt hiszi - azt kell megírni, ami mással történik, nem velünk? (Gondolkodik.)

Bezerédi: Mit tudom én! Nem vagyok kritikus. Csak azt akarom mondani, hogy ez nem ajánlólevél, hogy valami megtörtént. Érdekesnek kell lenni a dolognak, akár megtörtént, akár nem. Tudja mit, - érdekesnek se kell lenni. Tudja milyennek kell lenni egy tárcának ahhoz, hogy nálunk megjelenjen?

Unglücklich: Milyennek?

Bezerédi: Olyannak, hogy a főszerkesztő úrnak tessék. Nem az a fontos, hogy nekem tetszik-e vagy nem, mert én úgyse adhatom le. Az se fontos, hogy a közönségnek tetszik-e, mert nem a közönség közli. A főszerkesztő úrnak kellene, hogy tessen. De annak nem tetszik, az a baj, fiam. Pedig tudja, mennyire kellene a főszerkesztő úrnak most egy tárca? Éppen most mondta nekem, hogy holnapra kellene egy jó tárca - és szívesen hozna valami újat, egy új nevet, ha találna valakit. De annak olyasminek kellene lenni, ami neki tetszik.

Unglücklich: Hát milyen tetszik neki?

Bezerédi: Azt ő tudja, nem én.

Unglücklich (gondolkodik, aztán elszántan): Hát majd én meg fogom tudni.

Bezerédi (gunyosan): Most, lapzárta előtt egy órával?

Unglücklich (felugrik, rugonyosan, lázasan): Most, lapzárta előtt egy órával. A novellámnak meg kell jelenni, mert különben nem hajthatom le ma este a fejemet. És meg fog jelenni! (Bezerédi elé áll): Kedves szerkesztő úr, - holnap az ünnepi számban az én novellám fog megjelenni!!!

Bezerédi (gúnyosan): Akkor megeszem az egész ünnepi számot. Mondom, hogy neki nem tetszik a téma.

Unglücklich: Majd fog neki tetszeni.

Bezerédi: Neki egész más témák tetszenek.

Unglücklich: Majd azt fogja hinni, más téma.

Bezerédi: Neki csak olyan téma tetszik, amit ő is ki tudna találni.

Unglücklich: Majd azt fogja hinni, hogy ő találta ki.

Bezerédi: Ő egy hiú ember, a témát ő szereti adni.

Unglücklich. Majd ő fogja adni.

Bezerédi: De hogy lesz ideje megírni?

Unglücklich: Annyit kérek - hagyjanak engem beszélni a szerkesztő úrral, a többit bízza rám. Egy órai időm van még - ez a cselekvés órája! Csak még egyet - hol van Olivia?

Bezerédi (a papírkosárra mutat): Itt.

Unglücklich: Helyes.

Bezerédi: Mit akar Oliviától?

Unglücklich: Nagyon valószínű, hogy még szükségem lesz rá.

Szerkesztő (sietve jön balról. Láthatóan fel van villanyozva, szórakozott és élénk, de jóindulatú hangulatban van): Na hát kérem - most pedig vissza a munkához!... Sietni, sietni, egy óra múlva lapzárta!... Kérem, Bezerédi, az izét,