A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Alexandra Benedict: THE CHRISTMAS JIGSAW MURDERS

Copyright © Alexandra Benedict, 2023

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd.

All rights reserved.

Fordította

Pataricza Eszter

Hungarian translation © Pataricza Eszter, 2025

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Rácz I. Péter

Kézirat-előkészítő Hajdú Lívia

Korrektor Fekete Nóra

Tördelőszerkesztő Erdős Krisztina

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-106-160-2

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

Gyilkosság a karácsonyi expresszen

Ez a könyv szépirodalmi mű. A nevek, szereplők, helyszínek és események vagy a szerző képzeletének szüleményei, vagy fiktívek. Bármilyen hasonlóság élő vagy halott személyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csupán a véletlen műve.

Guynak, a hozzám illő kirakódarabnak

Karácsonyi dal – kirakós játék

Minden fejezet elején egy-egy betűt vagy írásjelet tartalmazó kirakódarab található. Rendezzétek újra a darabokat úgy, hogy egy jól ismert angol karácsonyi dalt és annak énekesét adják ki!

Extra poénként, a fanoknak, csak a móka kedvéért, rengeteg utalást tettem a könyvben az egyik íróhősömre, Charles Dickensre.

Remélem, a felfedezésük is akkora örömmel jár majd, mint amekkora élvezetet nekem okozott az említésük!

Ha a szívedet összetöri – minél idősebb a szív,

annál törékenyebb…

Charles Dickens: Szép remények

(Bartos Tibor fordítása)

Meggörnyesztett és derékba tört az élet,

de… remélem… jobbá is formált.

Charles Dickens: Szép remények

(Bartos Tibor fordítása)

– Bah! – mordult fel Scrooge. – Bolondság!

Charles Dickens: Karácsonyi ének

(Illés Róbert fordítása)

1

December 19.

Hogy mással ne is kezdjem, még senki sem volt halott. De ebben hamarosan változás áll be. A gyilkos, miközben az asztalnál ülve kibámult a tengerre, akár a tűszúrásokat a bőrén, oly élesen érezte a halál közeledtét. Reszkető kézzel fehér kesztyűt húzott, amely a csuklója alatt ért véget. A Télapó idén a Kaszás gúnyájában érkezik. A magyalág gyilkosságbogyókkal lesz teli.

Összehajtotta az újságot, befejezte a keresztrejtvényt. A terv minden egyes darabkája a helyére került; ideje megtenni az első lépést. De elbizonytalanodott. E pillanatban sok minden volt ő, de nem bűnöző. A gyilkos mozdulatlanul figyelte, ahogy a sirályok láthatatlan szelek által dobálva suhannak az égen, így vergődték végig az utolsó perceket, mielőtt az életük örökre megváltozott volna.

A gyilkos az órára nézett. Még sok dolga akadt, mielőtt leszáll az alkony. Kinyitott egy mély fiókot, óvatosan kivette a dobozt, és ellenőrizte a tartalmát. Felszökött az epe a torkába a látványtól.

Fekete-fehér kockás csomagolópapírt gurított az asztalra, és levágott belőle egy darabot. Az olló felsóhajtott. Miután ráhelyezte a dobozt a papírra, a már előre hosszú csíkokra vágott ragasztószalaggal körberagasztotta az ajándékot, újabb és újabb rétegekben, mintha egy túszt akarna megakadályozni a szökésben.

Mialatt széttárta karjait, hogy lemérjen egy fesztávnyi piros szalagot, a gyilkosban felrévedt egy évekkel korábbi adventi ajándékozási szertartás. Mardosta a bűntudat, mint mindig. De ez a bűntudat volt az oka, amiért most ezt tette. Az emlékeket elfojtva a szalagot a doboz köré tekerte és masniba kötötte. A kártyát, amely mindent elindít majd, a szalag alá csúsztatta.

A gyilkos olyan áhítattal tartotta a kockás ajándékot, akár a mirhát egy drága gyermeknek, majd a szőnyegen nyitva heverő önzáró zsinóros zsákba tette. Végül, immár elszántan, felállt. Szenteste éjfél előtt néhány ember az életét veszíti majd. A tudat belehasított a gyilkosba, de meg kellett tennie. Felemelte az ajándékot.

Isten áldjon engem és minden áldozatomat!

2

Edie O’Sullivan szerint a december volt a legpocsékabb hónap. Fagyos emlékeket hozott, és sötétséget, amely úgy ivódott belé, akár a téli köd. Az évnek ebben az időszakában sosem volt pár centinél messzebb az árnyékoktól.

Még délután négy óra sem volt, de a nap már megadta magát az estének. Este – egy sötét, átrendeződött dolog, ami elhessegeti a napot. Még nagyítóval sem látta a puzzle darabkájának részleteit, amit épp a helyére rakott. Az emelkedő számlákat szem előtt tartva a lehető legtovább halogatta a villany és a fűtés bekapcsolását, de akadnak dolgok, amelyek fontosabbak a spórolásnál, és a kirakós volt az egyik ilyen.

Edie felállt, térde ropogott, akár az ünnepi tűz, majd odament a villanykapcsolóhoz. Nappalija rendetlenségét a könyvkupacokkal meg a mosatlan csészékkel immár az egész utca láthatta. A franciaablakok színpaddá változtatták a szobát, a kereteket proszcéniumboltívekké, Edie-t pedig egy bohózat szereplőjévé, aki sietett, hogy elhúzza a függönyt, mielőtt meglátják. De az ablaknál megtorpant, kezével a még be nem húzott drapérián.

Az utca túloldalán Lucy Pringle, ez a tökéletesen kedves fiatal nő, aki nemcsak Edie-vel átellenben lakott, de úgy is élt, épp egy hatalmas létrán állt, és még több lámpafüzért szerelt a házára. Az emberek november elején kezdték el a díszítést, ám ezt az aggasztó tendenciát Edie teljes szívéből helytelenítette. Idén már augusztusban látta, hogy a grillbrikettek mellett árulják a gömböket és az ajándékcsomagokat. Edie jobb szerette volna, ha az ünnepi szezon karácsonyeste kezdődik, és karácsony másnapján el is takarodik. Úgy vélte, ez már maga a nagylelkűség. Ha rajta múlna, a karácsonyt kikukáznák, de nem az újrahasznosíthatós tárolóba dobnák vissza, ahonnan jött, hanem a fekete kukákba. Azokba, amiket karácsony tájékán hetekig nem ürítenek ki.

Lucy hevesen gesztikulált a férjének, Graeme-nek, aki a létra aljánál állt. A férfi bólintott, beszaladt a garázsba, és pár pillanattal később egy hatalmas Télapó villant fel a bejárati ajtajuk felett. A villódzó fények miatt úgy kellett volna tűnnie, mintha integetne, de onnan, ahol Edie állt, úgy nézett ki, mintha épp kiverné. Egy recskázó Télapó. Már csak ez hiányzott!

Lucy lemászott a létráról és hátralépett a pázsitra, hogy szemügyre vegye a látványt. Tapsolt egyet, majd megfordult, és az utcát fürkészte, hátha valaki más is figyeli. Észrevette Edie-t, aki megvilágítva állt a nappalijában, intett neki, aztán megindult, mintha át akart volna kelni az utcán.

Edie-nek lángolt az arca. A szíve összevissza kalapált. Felkapott egy rágógumit az asztalról, és rágni kezdte. A buborékfújás nemcsak megnyugtatta, de szó szerint gátat képezett közte és a többiek között.

Fogalma sem volt, Lucy miért akar beszélni vele. Talán sajnálta Edie-t, és elmesélte a barátainak, hogy milyen kedves az út túloldalán lakó szegény öregasszonnyal. Ha Lucy most átjönne, csak fecserészni akarna, így ő kénytelen lenne oly módon megfékezni, ami mindenképp gorombaságnak hatna.

Edie elrántotta a függönyt. Jobb, ha nem bátorítja a szánakozó látogatásokat, bármennyire is unatkozott, és bármennyire is vágyott időnként társaságra. Mellesleg azt sem akarta, hogy a Télapó bevillogjon az ablakán.

Mozdulatlanul várta, hogy a kavicsropogás az ajtaja felé közeledjen, de semmi hang nem érkezett. Lucy vette az üzenetet. Valószínűleg nem jön vissza többet. Edie megkönnyebbülést és szomorúságot érzett, olyan „tükörérzelmeket”, amelyeket jól ismert. Peggoty, egy ezüstszínű szibériai macska, egyike annak a háromnak, amelyik Edie szeretetét élvezte, a nő papucsos lábai között ingázott. Edie lehajolt, felkapta Peggotyt, és orrával megbökdöste a bundáját. Peggotynak megvolt az a csalhatatlan, doromboló képessége, hogy megérezte, ha a gazdája nyugtalan. Ilyenkor ez arra késztette Edie-t, hogy megmozduljon, így a hűvös konyha felé vette az irányt, hogy feltegye a vízforralót. Macskák, rejtvények és tea: Edie vigaszt nyújtó triumvirátusa.

Ahogy elsétált a több mint húsz éve zárva tartott étkező ajtaja mellett, a megfagyott emlékek kezdtek felolvadni. Az év nagy részében képes volt tudomást sem venni erről a helyiségről, de most nem tudott nem emlékezni arra, mikor járt benne utoljára. Éppen karácsony előtt történt. Sky az ezüstműves készletét pakolta össze, kézzel készített ékszereit bársonnyal bélelt dobozokba fektette, hasonlóan egy koporsóhoz, amelybe épp akkor küldte a szerelmüket.

Sky fájdalommal teli pillantással Edie felé fordult, és egy nyakláncot nyújtott felé, rajta egy ezüst félholddal.

– Ezt lett volna a karácsonyi ajándékod. Gondoltam, azért mégiscsak odaadom, hogy legyen miről emlékezned ránk.

Edie megragadta a nyakláncot, és a falhoz vágta.

– Nem kellesz se te, se a silány csecsebecséid! – A lánc a földön csattant. Edie Skyhoz fordult, azt akarta, hogy a nő ordítson, üvöltsön, szenvedjen.

Sky hangja ellenben halk volt és gyengéd.

– Szépen is befejezhetjük. Csak rajtad múlik. Most mondjuk ki a végső szavakat.

Ha Edie értett bármihez is, úgy azok a szavak voltak. Keresztrejtvény-készítőként bármire rábírhatta őket, kivéve, hogy becsomagolják azt, amit valójában érzett. A „csecsebecse” szó meghatározása: csinos apróság, dísztárgy, vagy szépítkezésre való cicoma.

Sky könnyei folyékony ezüstként potyogtak.

– Isten veled, Edie!

Várta, hogy Edie ugyanezt mondja, de e szavak sosem hangzottak el.

Amikor Sky elment, nem csapta be a bejárati ajtót, inkább olyan fájdalmas gyengédséggel húzta be, ahogy a kapcsolatukat is lezárta. Edie legszívesebben utánaszaladt volna, de sem a lába, sem a büszkesége nem engedte. Csak annyit tehetett, hogy kilépett a szobából, és lakatot tett rá, ahogy a szívére is.

Edie most elsietett a szoba mellett, az emlékeket mentális mélyhűtőjének hátsó részébe tolta, és imádkozott, hogy ott is maradjanak.

A konyhaablakon keresztül beszűrődött, ahogy odakint, mások házaiban is kigyúltak a fények. Vékony, ezüstös felhők vonultak át a hold előtt, és erről ismét eszébe jutott a nyaklánc. De meg kellett próbálnia nem gondolni arra a Skyra, akit egykor ismert.

Miután elkészített egy kanna teát (egy teáskanál szálas ceyloni, egy kanál az asszámi teafűből, és egy a kannának dukáló Lady Greyből, az egészet pontosan hat percig hagyta állni, majd egy Szűz Máriához intézett ima alatt leszűrte), visszament a nappaliba, a kirakóstálcával az ölében leült, két oldalán egy-egy macska gubbasztott, így folytatta az egyes darabok széleinek egymáshoz illesztését. A szíve lassan megnyugodott, valahányszor sikerült a helyére tenni egy darabot. Csak erre támaszkodhatott, semmi másra, még a saját elméjére sem. Csak a darabkák módszeres, egyenletes egymásba illesztésére, hogy teljes képet kapjon, bármennyi ideig is tart.

Megszólalt az ajtócsengő. Biztos Lucy döntött úgy, hogy mégiscsak átjön. Kitartó volt, ezt Edie is elismerte, de azért nem adta meg neki azt az elégtételt, hogy kinyissa az ajtót.

A lépések azonban hamar elhaltak a kavicson, a járdán, és a kertje mellett húzódó szeméttároló sikátoron. Valószínűleg egy futár lehetett. A főnöke a The National-nél minden karácsonykor küldött neki egy Fortnum ajándékkosarat, mindig ugyanazzal az üzenettel: „A Nemzet Legjobb Keresztrejtvény-összeállítójának”. Edie ezt kitörő örömmel fogadta, ám ha a küszöbön hagyja a csomagot, az talán olyan gyorsan eltűnik, mint a lila Quality Street csokik a fémdobozból, még ezen a környéken is.

Újra feltápászkodott hát, vigyázva, nehogy félretoljon egyetlen darabot is. Peggoty és Fezziwig követte őt a fagyos előszobába. A küszöbén pihenő közepes méretű doboz körvonalai jól látszódtak az üvegen keresztül.

Edie kinyitotta az ajtót, és felvette a fekete-fehér kockás papírba csomagolt, vérvörös szalaggal átkötött dobozt. Pihekönnyű volt, akár a hópelyhek, amikor hullani kezdenek, de belül a tartalma zörgött. A masni alá csúsztatott borítékot neki címezték: Ms. Edith O’Sullivan. Edie kíváncsisága felülkerekedett a hidegen, így a dobozt a veranda csomagtartó polcára helyezve kinyitotta a borítékot. Kihúzott egy magyalággal díszített jótékonysági karácsonyi üdvözlőlapot, és elolvasta a belülre nyomtatott üzenetet:

Ms. O’Sullivan!

Önt a keresztrejtvényeiről ismerik, de vajon ki tud-e szúrni egy gyilkost? Négy vagy talán több ember fog meghalni szenteste éjfélig, hacsak nem tudja összerakni a darabokat, hogy megfékezzen engem. Ügyeljen rá, hogy rendesen csinálja, mert ön sosem volt ügyes csaló!

Üdvözlettel,

Nyugodjék Darabokban

Edie elméje nem akart megmozdulni, de a keze remegett, a szíve meg összerándult, miközben letépte a papírt az ajándékról, és egy fehér, kocka alakú dobozt vett ki belőle. Lecsúsztatta a fedelet, és rámeredt a hat kirakódarabra. A megszokás átvette az irányítást, így elkezdte összerakni őket, megtalálva az egymáshoz illő éleket. Összeszorult a mellkasa, ahogy lassan rájött, mit lát.

Az egyik darabon egy kézzel írt felirat részletét fedezte fel. A másik öt darabon vérrel borított fekete-fehér csempék és egy holttest részleges krétakörvonalai látszottak. Egy bűnügyi helyszín egy dobozban, és neki kellett megpróbálnia megoldani a rejtélyt. Boldog elátkozott karácsonyt!