Tartalomjegyzék

Fróna Zsófia

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Fróna Zsófia

A fegyverforgató – Fegyverek Háza

©Fróna Zsófia

Szerkesztette: Nádasi Krisz

Korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Tördelés/ebook: Newline Kiadó

A szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/fronazsofia/

Felelős kiadó: Gibicsárné Szabó Noémi

Bakháza, 2020.

epub ISBN: 978-615-6182-43-2

mobi ISBN: 978-615-6182-44-9

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

1. fejezet

A farkas kitartóan vonyított.

Megaira a fejére szorította a párnáját és próbált visszaaludni, de az állat átható hangja úgy tört át az anyagon, mint kés a vajon.

Felült, és az órájára nézett: hajnali egy volt. Elmormolta az összes szitkot, ami így álmosan eszébe jutott, és az ajtó felé csoszogott.

Épp csak résnyire nyitotta a szemét, így nem vette észre, hogy Sarah, a mostohahúga, a folyosón hagyta a papucsát. Orra bukott benne, és úgy terült el a földön, mint egy béka. Most már nem csak a farkast szidta, hanem a húgát is.

Nem tartott tőle, hogy bárkit is felébresztene a házban, ugyanis rajta kívül nem volt otthon senki. Nancy, a nevelőanyja, tornaversenyre vitte a húgát. Nancy nagyon lelkes szurkolónak bizonyult, ha a lányáról volt szó. Szvetlána pedig… nos, mint rendesen, Megairának fogalma sem volt róla, a nővére épp hol van.

Vajon ha ő is elmúlik húszéves, Nancy majd vele is megengedőbben viselkedik, vagy ez valami olyasmi, ami kizárólag Szvetlánának jár?

Feltápászkodott, majd leóvakodott a lépcsőn, figyelve, hogy el ne essen még egyszer – a házukban bármerre heverhettek széthagyott holmik.

Egyenesen a nappali felé vette az irányt, ahonnan ajtó nyílt a kertre. A szoba oda néző oldala egyetlen nagy üveg tolóajtóból állt, így Megaira már a küszöbről látta, hogyan járkál a hatalmas állat fel s alá az üvegfal másik oldalán.

Az európai farkasnál kétszer nagyobb állat kísérteties látványt nyújtott a hold vékony sarlójával és a pislákoló csillagokkal a háttérben. Megaira jól ismerte; ez már nem az első alkalom volt, hogy találkoznak, de az otthonánál ritkán jelent meg. Amikor a farkas meglátta Megairát, megtorpant. Orrával az ajtó felé bökött és halk morgást hallatott.

Megaira egy darabig csak nézte az ideges állatot, azon töprengve, mit keres itt. Mintha…

– Te be akarsz jönni? – suttogta a lány hitetlenkedve.

Alighogy kinyitotta az ajtót, a farkas helyből átugrott a feje fölött. Morgott, vicsorgott, és Megaira dulakodás hangjait hallotta. Azonnal megpördült; az állat egy sötét ruhás, maszkos alakkal küzdött. A férfi felemelte kezét. Egy kés pengéje csillant meg a hold fényében, aztán a farkas a szekrénynek taszajtotta az idegent. Valami leesett, és hangos csörömpöléssel összetört. Megaira lába a földbe gyökerezett félelmében, nem tudta mitévő legyen, csak meredten bámulta a küzdelmet. Az alak most az állatra támadt, de a farkas belemart a karjába, amitől a férfi fájdalmasan felordított. A kés tompán koppant a nappali padlóján.

Megaira szíve a torkában dobogott, ahogy a magas alakot bámulta.

A farkas hátrált kissé, az idegen pedig megragadta a lehetőséget és elrohant. Megaira hallotta, ahogy kivágódik a bejárati ajtó, majd a sebes léptek hangja elhalkul.

Ekkor rájuk telepedett az éjszaka súlyos csöndje. Megaira lerogyott a földre. A betörések nem voltak mindennaposak errefelé, bár épp pár napja mondták a hírekben, hogy a szomszédos utcában kiraboltak egy házat… Brandon nyugodt kisváros volt, ahol egy ilyen esemény szenzációnak számított.

Megaira mindig is azt hitte, vele ez sohasem történhet meg, hisz’ ilyenek mindig csak másokkal történnek, erre tessék!

Most ő lett az a valaki más, ahogy ott ült a nappali padlóján, a nyitott üvegajtó előtt. Már nem számított kívülállónak – áldozat lett belőle.

Kintről kellemes, kora nyári szellő kúszott be és simogatta meg a hátát, neki pedig egyre csak azon járt az agya, hogy rajtakapott egy betörőt. Pontosabban a farkas volt az.

Nyirkos leheletet érzett az arcán – az állat orra volt, őt szimatolta. Bizonyára így próbált meggyőződni róla, hogy a lány jól van.

– Asszem, megint megmentetted az életem – mondta Megaira, és elmosolyodott.

Lassan kitisztult a feje és ráeszmélt, hogy értesítenie kellene a rendőrséget. Feltápászkodott és a telefonhoz ment. Már felemelte a kagylót és tárcsázni kezdett, amikor az ujja megállt a levegőben.

Számításba vette az összes kérdést, amit feltehetnek neki. Amikor ahhoz ért, hogy és mesélje el pontosan, hogyan vette észre, hogy betörtek, összerezzent, és lassan a farkasra pillantott, aki békésen ült mellette és várt.

Senki nem tudott az állat létezéséről, csak a húga, és szerette volna, hogy ez így is maradjon. Egy darabig még nézte a telefont a kezében, aztán vett egy mély levegőt és visszatette a helyére. Végül is nem tűnt el semmi, gondolta magában a gyors terepszemle után, és nem is sérült meg senki, a betörőt leszámítva, de ő magára vessen.

Kiszaladt a folyosóra, hogy bezárja a bejárati ajtót, aztán visszatérve megállt a nappali ajtajában, és csípőre tett kézzel töprengett.

Hol az állatot nézte, hol meg a dulakodás nyomait. A férfi vére nyomot hagyott a padlón, pár könyv leesett a polcról, és egy váza is összetört.

– Remek! Most takaríthatok az éjszaka közepén – pufogta. Visszapakolta a lehullott könyveket és a váza maradványait is összeszedegette, majd tisztítószerekért indult.

Próbálta elnyomni a félelmet, ami még mindig görcsösen nyilallt bele a mellkasába, és nem hagyta nyugodni: élete során keveredett már galibába párszor, valamilyen érthetetlen oknál fogva vonzotta őt a baj, de eddig egyik esetben sem állt még ilyen közel ahhoz, hogy valaki megtámadja. Még sosem érzett halálfélelmet, és ahogy ott guggolt a takarítószeres szekrény előtt, egyre csak azon járt az agya, hogy soha többé nem is akar.

Nem köszönte meg az állatnak, amit érte tett; nem azért, mert nem volt hálás, hanem azért, mert a farkas csöppet sem igényelte ezt. Az első pár alkalommal nem győzött hálát rebegni neki, de az állat minden alkalommal rámorrant, aztán otthagyta. Most pedig egyáltalán nem vágyott rá, hogy egyedül hagyja… ezek után. Még mindig reszketett minden porcikája, és a farkas jelenléte megnyugtatta őt.

Félórán át súrolta a padlót. A kést is fertőtlenítette. Miután végzett, visszament, hogy a kertre nyíló üvegajtót is bezárja – azért hagyta nyitva, hogy ha az állat távozni szeretne, megtehesse. De a farkas még mindig békésen feküdt a padlón.

Megaira egy pillanatig csak állt ott és nézte az állatot. Gyönyörű, zömök példány volt. A bundája a hátán és a fején sötétebb szürke, az állán, a hasán és a lábain pedig világosabb, és ami igazán különlegessé tette, hogy az egész testén csigavonalak futottak a bundájában; ahol sötétebb volt, ott egy árnyalattal világosabban, ahol meg világos, ott egy árnyalattal sötétebben.

– Rendes tőled, hogy nem hagysz magamra – mondta, és leguggolt az állat mellé. A farkas csak most emelte fel a fejét, amit eddig a mancsán pihentetett. Hatalmas busa feje volt, a szemében vad tűz lobogott, de Megaira már megtanulta, hogy mindez őt védi. – Velem jönnél? – kérte, de az állat nem válaszolt. A lány felállt és megindult a lépcső felé – a farkas követte.

A szobán Sarah-val osztoztak, és ahogy Megairának eszébe jutott a húga, elmosolyodott.

– Ha Sarah most látná, hogy itt vagy, tuti kiakadna – jegyezte meg, és óvatosan megsimogatta a farkas feje búbját.

Visszafészkelte magát az ágyába, majd lehunyta a szemét. Várta, hogy az állat jelenléte megnyugtassa, de a szíve olyan hevesen vert, hogy úgy érezte, soha nem fog már elaludni.

A farkas tett pár kört a szobában, majd megállt az ágy mellett, és oldalra billentett fejjel merőn nézte a lányt.

Megaira visszatartotta a levegőt, amikor az állat óvatosan felrakta az egyik mancsát a matracra. Hatalmas, szőrös mancs volt, erős, kés élére emlékeztető karmokkal. Besüppedt a matrac, ahogy a farkas ráhelyezte a testsúlyát, aztán megjelent a másik is, és végül az egész állat.

Az egyszerű, de masszív faágy keservesen felnyögött, amikor a farkas a lány mellé ugrott. Megaira döbbenten figyelte, ahogy a farkas lassan lefeküdt, aztán megszimatolta az arcát. Óvatosan kinyújtotta a kezét és megvakargatta az állat füle tövét, majd közelebb bújt hozzá, belefúrva arcát a bundájába. Elöntötte a nyugodtság érzete, ahogy hallgatta az állat szívverését.

Úgy aludt végül el, hogy a betörőről egészen megfeledkezett.

***

Nancy hangjára riadt fel. A nő az előszobából kiáltott fel neki, jelezve, hogy megérkeztek. Szombat reggel volt, pontosabban délelőtt.

– Ezek meg mi a fenét keresnek itt? – kérdezte a lány suttogva, miközben a farkas vállára támaszkodva megnézte az órát az állat mögött lévő kis asztalon. Tíz óra múlt; Megaira meg mert volna esküdni rá, hogy Nancy vasárnap tervezett hazajönni, nem pedig szombaton.

Közben a farkas halkat morgott, mire a lány villámgyorsan elengedte.

– Ki kell csempésszelek – jegyezte meg.

A farkas leugrott a padlóra, Megaira pedig követte. Az ajtóhoz sietett.

Nem hallott arra utaló neszeket, hogy valaki felfelé igyekezne, márpedig annak mindig hangja van, köszönhetően a nyekergő lépcsőfokoknak. Még a legcsendesebb léptű ember se tudna hangtalanul felosonni rajtuk.

Épp csak annyira nyitotta ki az ajtót, hogy kileshessen rajta. Innen rálátott a bejárati ajtóra, ami előtt éppen Sarah vette le a cipőjét. Mintha csak érezte volna, hogy figyelik, felkapta a fejét. Amint megneszelte, hogy Megaira leskelődik, hatalmas vigyorra húzta a száját, és hevesen integetni kezdett. Már épp szólt volna, de Megaira lepisszegte.

Amikor a farkas feje megjelent az ajtóban Megaira mellett, Sarah álla leesett a döbbenettől.

– Megaira? – hallatszott Nancy hangja a konyhából, de a lány nem válaszolt neki. – Sarah, felmész Meghez? Nem hiszem el, hogy nem hallja, hogy hazaértünk. A fülén ül ez a lány?

– Máris megyek, anyu – kiabálta vissza Sarah, és már szaladt is fel a lépcsőn.

– Te meg mi a fenét művelsz? – kérdezte, alighogy felért, de a lépcső utolsó fokán megállt.

Hiába tudott a farkas létezéséről, sőt messziről már látta is az állatot, tartott tőle.

– Most nem igazán alkalmas, hogy elmagyarázzam – suttogta Megaira. – Egyébként is, nem úgy volt, hogy vasárnap jöttök?

– De, csak anyu meggondolta magát. Tudod, milyen.

– Hát most marhára rosszul időzített. – Megaira összehúzta a szemöldökét. – Segítened kell. Tereld el a figyelmét, amíg én kiviszem a farkast!

Sarah vetett még egy pillantást az állatra, majd megadóan felsóhajtott, és lement anyjához a konyhába.

Megaira várt egy darabig, aztán amikor hallotta, hogy Nancy és Sarah beszélgetnek, elindult, de a lépcső láttán nyelt egy nagyot. Biztos volt benne, hogy ezen nem jut le hangtalanul. Még alatta is nyekeregne, nemhogy a nála sokkal nehezebb farkas alatt.

Nem volt más választása, vett egy mély levegőt, majd jelzett az állatnak, hogy kövesse.

Nancy azonnal meghallotta a lépcső nyikorgását.

– Megaira, kincsem! Csakhogy végre lejössz!

– Igen, Nancy, mindjárt megyek! – kiabálta, miközben a farkast a nappali felé terelte.

Fürgén és nesztelenül nyitotta ki a kertbe vezető üvegajtót, de az állat nem mozdult, csak nézte őt.

– Na, mi lesz? Menj már ki, az isten szerelmére! – motyogta az orra alatt.

A farkas egy másodpercig még bámult rá, majd egyszer csak, mintegy varázsütésre, megindult, aztán meglepő sebességgel el is tűnt a kert végében.

– Te meg mit csinálsz? – hallatszott Nancy hangja a háta mögül.

A lány riadtan perdült meg. Kellett neki egy pillanat, hogy mosolyra rendezze arcvonásait.

– Miben mesterkedsz? – kérdezte Nancy gyanakodva.

– Mégis mire készülnék?

– Nem tudom, ezért kérdem! Ahelyett, hogy odajöttél volna hozzánk, inkább ide osontál és… tárva-nyitva van az ajtó! – A gyanakvás helyett huncut öröm ült ki az arcára, ahogy folytatta. – Csak nem egy fiút csempésztél ki?

Megaira a döbbenettől hirtelen megmukkanni sem bírt.

Sarah szinte állandóan nyaggatta, hogy nem pasizik, és hogy biztosan valami baj van vele, de nem gondolta volna, hogy ez már Nancyt is érdekli. Ami azt illeti, fiú volt, gondolta, de kétlem, hogy te ilyen jellegű fiúra céloztál.

– Dehogyis, Nancy. Este nyitva felejtettem és most jutott eszembe. Gondoltam, még azelőtt be tudom zárni, hogy észrevennéd…

Nancy finoman felhúzta az orrát. Megaira lélegzetvisszafojtva várt – tudta, mit jelent, ha Nancy felhúzza az orrát: ilyenkor kapcsol be a hazugságvizsgálója.

– Már milliószor elmondtam, hogy ne hagyd nyitva! – mondta a nő, mire Megaira megengedett magának egy megkönnyebbült sóhajt.

– Tudom. Bocsi.

– Na, gyere ide! – Nancy nem bírt sokáig haragudni, sőt igazán haragudni se tudott. Ölelésre tárta karjait; Megaira hálásan bele is omlott. Bár Nancy nem az édesanyja volt, mindig is úgy tekintett rá, mintha az lett volna. És ki tudja, talán jobb is volt így, hogy Megaira nem ismerte a szüleit. A szüleit, akik képesek voltak Nancynél hagyni egy ötéves csöppséget mindenféle magyarázat nélkül.

***

Sarah harmadik helyezést ért el a tornaversenyen, és borzasztó büszke volt magára. Volt is rá oka. Megaira titkon irigyelte kissé a hajlékonyságáért, kecses mozgásáért. Az ő képességei arra voltak elegek, hogy testnevelésórán békén hagyja őt a tanár… Persze ezt sem bánta különösebben, csak tetszett neki, ahogy Sarah mozog.

– Gratulálok! – mondta éppen húgának, miközben a lábával lökött egyet a hintaágyon, amelyben ültek. – Szép kacat – vigyorgott, és visszaadta Sarah-nak a harmadik helyezésért járó érmet.

– Na ja – Sarah gondosan a zsebébe csúsztatta a díját. – És miért is volt a szobánkban az a dög? – kérdezte, és a nővérére függesztette a tekintetét.

– Úgyse hinnéd el, ha elmondanám.

– Tégy próbára! Tudod, már elég rég rájöttem, hogy veled olyan dolgok történnek, amilyenek másokkal soha.

Megaira a húgára mosolygott. Persze nem voltak édestestvérek, de ez a kapcsolatukban vajmi keveset számított. Sarah csak egy évvel volt nála fiatalabb, de bizonyos témákban sokkal érettebb volt, például az emberi kapcsolatok terén. Mindenkivel szót tudott érteni, ha akart. Még amikor nem állt szándékában, akkor is sikerült a társaság középpontjává válnia, és természetesen minden fiú őutána epekedett. Megaira szerint a baj csak az volt, hogy többnyire végül mind meg is kapták…

Sarah egyetlen hiányossága ugyanis az erkölcs volt, az nem sok szorult bele.

Pedig azt senki nem állíthatta, hogy rossz példát látott volna.

Megaira mindig is úgy gondolt Sarah ezen tulajdonságára, mint az apja rossz örökségére. Többnyire amire nem tudtak magyarázatot adni, azt a lány apjára kenték. Így tűnt egyszerűnek és logikusnak, mivel nem ismerték a férfit. Nancy soha nem titkolózott a lányok biológiai szüleivel kapcsolatban, de beszélni sem beszélt róla, ha a gyerekei nem firtatták. Megaira időnként megtette, és furcsállta, hogy Sarah nem érdeklődik az apja iránt, de sok minden másban is különböztek, így ezt is elfogadta.

Megaira vett egy mély levegőt és elmesélt mindent, ami előző éjjel történt. Sarah nem szakította félbe; szájtátva figyelte. Aztán mikor Megaira befejezte, magára erőltette a lehető legkomolyabb arcát, amire csak képes volt.

– Szóval nem szóltál a rendőröknek – jegyezte meg a végén.

– Nem.

– És ha újra megpróbál betörni?

– Ezt erősen kétlem.

– Miért?

– Mert szerintem meggyőződése, hogy mi egy farkast tartunk itthon házi kedvencként. Nem hiszem, hogy megkockáztatná, hogy legközelebb a torkát harapja át a keze helyett.

– Ez logikusnak hangzik – mondta megkönnyebbülten.

Megaira tudta, hogy a farkastól Sarah-t épp annyira kirázta a hideg, mint a betörő gondolatától, de a nővérében feltétel nélkül bízott, ő pedig a farkasban, így hümmögve vette tudomásul, hogy Megaira őrangyala bejáratos lett a házba.

A bejárati ajtó záródásának hangjára mindketten felfigyeltek. Mivel úgy tudták, hogy Nancy a barátnőivel van a könyvklubban, így kizárásos alapon csak egy személy lehetett, aki megérkezett.

– Szia, Szvetlána! – kiabálta Megaira, de nem kapott választ.

– Te tudod, hol volt? – kérdezte Sarah suttogva.

– Nem, de mit számít? A lényeg, hogy most itthon van.

Megaira a teraszajtóra pillantott.

A nyitott tolóajtóban egy magas, vékony lány állt karba tett kézzel. Felnyírt hollófekete hajába belekapott a szél.

Szvetlána tekintete éles volt és hideg, amit sötét sminkje csak fokozott.

Megaira tízéves volt, Sarah kilenc, amikor Nancy magához vette a zárkózott tinédzsert. Szvetlána tizenöt évesen épp annyira mogorva volt, mint most, meg sem próbált beilleszkedni a családba – amibe egy idő után mind belefáradtak.

Megaira feszültté vált, ahogy ott ült és meredten bámulta a nővérét. Utálta az ilyen pillanatokat.

– Valamelyikőtök igazán elvonszolhatta volna a seggét a boltba. Nem tűnt fel, hogy nincs itthon semmi? – csattant fel Szvetlána, aztán morgott valamit oroszul és bemasírozott a házba.

***

Megaira másnap találkozott Tonyval. A fiú a legjobb barátja volt, és mióta befejezték az iskolát, most jelentkezett először: meghívta Megairát, kísérje el az edzésre.

Tony már évek óta eljárt a város szélén található lőtérre. Állítása szerint ifjúsági versenyeken is részt vett, de Megairát egyikre sem hívta meg, sőt korábban azt sem engedte, hogy elkísérje őt a lőtérre, pedig Megaira szívesen vele tartott volna.

A lány tudott a fiú hobbijáról, időről időre szóba került köztük, de amikor a téma komolyabbra fordult volna, Tony mindig más irányba terelte a szót.

Megaira lelkesen igyekezett a piactérre, ami nem volt messze a városközponttól. Tízre beszélték meg a találkát, de ő már háromnegyedre odaért. Nem szeretett késni. Nyugodtabb volt, ha neki kellett várnia és nem rá vártak.

Hétfőn nem volt piac. A vasasztalok ridegen és pucéran pihentek a napsütésben. Megaira a sarki kioszknál vett egy kávét, és a piac bejáratánál állt meg a papírpohárral a kezében. A szél minduntalan az arcába fújta hosszú gesztenyebarna haját, így amint megitta a kávét, összefogta zabolátlan tincseit.

Tonynak még semmi nyoma nem volt. A lánnyal ellentétben Tonyt sosem zavarta, ha késett, amiből egyenesen következett, hogy gyakorlatilag soha sehova nem érkezett meg időben.

– Félórája várok – jegyezte meg Megaira, amikor a fiú végre mellétoppant.

Tony az órájára pillantott.

– Csak tizenöt percet késtem.

– Attól én még félórája várok – vigyorgott.

Tony mosolyogva csóválta meg a fejét.

– Készen állsz?

Az utca végén parkoló fekete Audihoz sétáltak; a volán mögött egy szőke, cingár fiú ült, akit Tony úgy mutatott be, mint a család sofőrjét. A srác odamorgott nekik valamit, ami akár köszönés is lehetett, de ezen kívül nem szólt hozzájuk.

A lőtér kívül esett a lakott területen, és úgy alakították ki, hogy még véletlenül se tévedhetett ki egy golyó sem.

A bejáratnál Tony elővette az engedélyét, majd elővett pár fontot a pénztárcájából.

– A lány a vendégem – jegyezte meg a pult mögött ácsorgó nőnek, közben Megaira felé biccentve. – Egy napijegyet szeretnék neki.

A nő az előtte elhelyezett monitor felé fordult, és kattintott néhányat.

– Tudok neki vendégjegyet adni, de ezzel nem lőhet.

– Ó, higgye el, nem akarok lőni – mentegetőzött Megaira.

Az öltözőben mind a ketten golyóálló mellénybe bújtak, majd a felszíni lőtér felé vették az irányt.

– Nem szeretek zárt terekben lövöldözni – magyarázta Tony, miután észrevette, hogy Megaira vissza-visszapillantgat a termek felé.

Gyönyörűen sütött a nap, beragyogva a fűvel benőtt, rétre emlékeztető teret. Nem ők voltak az egyedüliek, akik itt gyakoroltak. A tér épület felőli oldalán húsz lövészfülke sorakozott egymás mellett – ezekből nyolc foglalt volt.

Tony Megaira kezébe nyomott egy fülvédőt.

– Ezt vedd fel! – mondta, közben a sajátjával bíbelődött, aztán beállt a hozzájuk legközelebb eső fülkébe.

Megaira a fiú fegyvereit figyelte – mert kettő is volt neki. Mintha egymás tökéletes másai lettek volna, úgy nézett ki a két Smith&Wesson. Az ezüstszínű, forgótárcsás hatlövetűek ragyogtak a napfényben, fekete bőrmarkolatuk pontosan Tony tenyeréhez idomult. Megaira már többször látta őket képeken, de csak most vette észre, hogy mindkét pisztoly csövére egy-egy szót véstek, bár most sem tudta kivenni a betűket.

Tony rutinosan kifordította a tárcsákat, töltött, aztán a pálya másik felén felállított táblákra célzott, mely mögött három méter magas golyóálló – és bizonyára hangszigetelt – fal állt.

Az első lövésnél Megaira összerezzent; hiába készítette fel magát, a lövésnek komolyabb hangereje volt, mint amire számított.

Tony pontosan eltalálta a céltábla közepét.

– Azt tudtam, hogy tudsz lőni – mondta a lány –, de nem gondoltam volna, hogy ennyire jól!

– Ez semmi nem volt – legyintett a fiú. – Még van hova fejlődnöm.

– Hát én nem értek hozzá, de kétlem, hogy ennél van hova tovább fejlődni.

Tony nem válaszolt, csak vállat vont, majd ismét felvette a lövéshez szükséges pozíciót.

Még pár tárat kilőtt, Megaira pedig hiába kereste a hibákat, nem járt sikerrel. Minden lövés célba talált.

– Megfoghatom? – kérdezte a lány a fegyverek felé nyúlva.

Tony riadtan rántotta el őket.

– Inkább ne!

– Nem akarok lőni!

– Véletlenül is elsülhetnek. Nagyon érzékeny a ravaszuk.

– Rendben – sóhajtott Megaira csalódottan.

Miután Tony az utolsó tárat is kiürítette, összecsomagolt.

– Nagyon ügyes vagy – lelkendezett Megaira, miközben kibújt a golyóálló mellényből. Boldogan csacsogott, hiszen végre részese lehetett Tony életének azon részének is, amelyet eddig nem ismert.

A fiú zavartan túrt bele félhosszú barna hajába és elővette a telefonját, azt nyomkodta, amíg ki nem értek az épület elé.

Phil, a sofőr, éppen akkor kanyarodott oda.

– Haza? – kérdezte.

– Nem, Phil, elég a belvárosig.

A bögre ölelése nevű kávézónál tette ki őket. A csupa üveg, krémszínű székekkel berendezett kávézó egy tágas térről nyílt; népszerű helynek számított a fiatalok körében.

– Emlékszel, mennyit jártunk ide? – kérdezte Tony.

– Ha akarnám, sem tudnám elfelejteni. Gyakorlatilag itt lettünk barátok.

– Ha arra gondolsz, hogy teljesen beborítottál egy nagy adag capuccinóval, amin extra nagy adag tejszínhab volt, akkor mindenképp.

– Nem tagadhatod, hogy az a pillanat megalapozta a kapcsolatunkat – nevetett Megaira.

– Igaz, bár abban a pillanatban nem épp erre gondoltam. Az ölembe hullottál a kávéddal együtt. Szó szerint…

– Tehetek róla, hogy olyan nyeszlett voltál? Mondjuk vastagabb éppenséggel nem lettél azóta sem.

Tony szusszant egyet.

– Te elgáncsoltad saját magadat!

– A legjobbakkal is megesik – vont vállat Megaira.

Tony szája mosolyra húzódott. Az órájára nézett, majd ismét az épületre.

– Megiszunk egy kávét? – kérdezte.

– Persze.

– De most ne borítsd rám!

– Nem ígérek semmit – vigyorgott a lány.

***

Nancy csak késő este ért haza, Megaira hallotta, ahogy ledobja a kulcsait az erre a célra fenntartott tálba. Felkönyökölt az ágyában és az ajtó felé nézett.

– Miért kerülöd? – szólalt meg Sarah, mire Megaira felkapcsolta a kislámpáját és a húgára nézett.

– Nem kerülöm.

– Jaj, Meg, ne szórakozz már! Hisz’ látom!

Megaira visszadőlt a párnájára.

– Így, hogy vége a giminek… – kezdte, de Sarah közbevágott.

– Ezért kerülöd? Elég nagy marhaság lenne, tekintve, hogy mindenből kiváló lettél.

– Nem az a bajom, hogy vége a giminek.

– Akkor mi? – kérdezte Sarah és felült, hogy jobban lássa a nővérét.

– Az a baj, hogy nem jelentkeztem sehová, mert gőzöm sincs, hogyan tovább.

Sarah levegőért kapkodott.

– Én azt hittem, beadtad a jelentkezésed egy csomó egyetemre…

– Igen, Nancy is ezt hiszi, és jobb lenne, ha ez így is maradna.

– Baromi csalódott lesz, ha ezt megtudja.

– Igen, Sarah, tudom, ezért nem kellene megtudnia, legalább addig, amíg ki nem találok valamit.

– És miért nem jelentkeztél sehova?

– Mert semmi nem érdekel úgy igazán és nem látom értelmét, hogy olyat tanuljak, ami nem érdekel.

– Akkor legyél egyszerűen őszinte vele. Állj elé és mondd meg neki.

– Ritkán vannak ennyire pocsék ötleteid – sóhajtott Meg, és visszafeküdt a párnájára. – Majd kitalálok valamit szeptemberig, csak ne szólj neki. Rendben?

– A szeptember egykettőre itt van.

– Rendben? – kérdezte Megaira kicsit erélyesebben.

– Rendben – sóhajtott Sarah megadóan és visszafeküdt.

Megaira lekapcsolta a lámpát, de még sokáig csak feküdt a sötétben és gondolkodott. Aztán egyszer csak a nappaliban megcsörrent a telefon.

– Sarah, ébren vagy? – kérdezte, de válasz gyanánt csak tompa hortyogás érkezett.

Nesztelenül a szobaajtóhoz osont és résnyire kinyitotta – de mielőtt kiléphetett volna, Nancy felvette a telefont és beleköszönt.

– Jól vagyunk. Igen, ő is jól van – mondta Nancy kis késéssel, nyilván arra a kérdésre, hogy vannak, bár azt nem értette, hogy valaki miért lett külön kiemelve.

– Igen, tudom, hogy abban a korban van, de ne merészelj idejönni – folytatta a nő sziszegve. – Nem érdekel! Ne gyere ide, és hagyd békén Megairát! Nem kérünk sem belőled, sem a többiekből. Jegyezd meg, ő soha nem lesz olyan, mint ti! – Ezzel a nő lecsapta a telefont, olyan erővel, hogy még az asztal is belereccsent.

Megaira lélegzete elakadt.

Róla beszéltek.

Sőt, Nancyt életében először hallotta úgy istenigazából dühösnek. A hideg futkosott a hátán, és az a kevés álom is kiszállt a szeméből, ami benne volt. Óvatosan, hogy Sarah-t ne ébressze föl, visszacsukta az ajtót, aztán leült a földre és nekidőlt.

Az ablak most éppen vele szemben volt. Az éjszakai égbolt kristálytisztán terült a táj fölé, lehetett látni az összes csillagot, még a legapróbbat, leghaloványabbat is.

Érezte, ahogy egyre nagyobbra nyílik a szeme, és csak bámult ki az ablakon. Egyetlenegy gondolat zakatolt a fejében.

Mit titkol előle Nancy?

2. fejezet

Gyönyörűen ragyogott a nap, és valahonnan frissen nyírt fű illatát sodorta Megaira felé a nyári szellő. A parkban gördeszkázó fiatalokat figyelte, amíg egy padon ülve Tonyra várt.

A fiúval alig egy órája beszélték meg, hogy találkoznak. Meglepve tette le a telefont, miután beszéltek. Úgy gondolta, a fiúnak sokkal komolyabb elfoglaltságai lesznek a nyáron, semmint hogy vele lógjon. Ezen a véleményen volt akkor is, amikor a lőtérre mentek, és most is, amikor a fiú a múzeumba hívta. Tony népszerű fiúnak számított a gimiben, nem mindennapi stílusa, magabiztos kisugárzása már elsőben rengeteg barátot hozott neki. Megaira a kávézós incidensükig nem foglalkozott vele, de miután beszédbe elegyedtek, észrevétlenül barátok lettek. Megaira nem számított épp a társaság középpontjának. Miután egyre több időt töltött a fiúval, őt is emberszámba vették, de Tonyn kívül egy igazi barátja sem akadt.

Kizökkentette a mélázásból, hogy az egyik gördeszkás fiú hanyatt esett. A társai nem különösebben aggódtak miatta, hatalmas röhögésben törtek ki, holott a földön fekvő fiú levegőt sem kapott.

Megaira észre sem vette, amikor Tony elé lépett, csak amikor már megszólította.

– Mi a baj?

– Semmi. Mi lenne? – hökkent meg a lány.

– Ugyan már, Meg, velem ezt ne játszd el! Látom, hogy valami zavar – mondta, és közben a lány mellé ült.

– Az a fiú – mutatott előre a lány, de eddigre a gördeszkás gyerek felállt, és köhögve ugyan, de a haverjaival nevetett.

Tony elhúzta a száját és Megairát vizslatta.

– Nem is tudom. Más baj nincs?

Megaira vett egy mély levegőt.

– Ami azt illeti… Azt hiszem, Nancy titkol előlem valamit – mondta óvatosan.

– Miből gondolod? – kérdezte Tony. Nem tűnt meglepettnek, inkább kíváncsinak.

– Hallottam pár napja egy meglehetősen bizarr telefonbeszélgetést. Rólam beszélgetett valakivel, és baromi mérges volt. És hát… Tony, én azt a nőt még sosem láttam mérgesnek!

A fiú felemelkedett a padról és a lányt is felhúzta.

– Gyere, sétáljunk egyet!

Szó nélkül mentek egymás mellett egy darabig, Megaira azt hitte, Tony már el is felejtette, miről beszéltek, amikor a fiú megszólalt:

– Az, hogy mérges, nem jelenti, hogy titkolna bármit is. Bárki lehetett a vonal másik oldalán, és ezer meg egy oka lehet, hogy miért beszéltek rólad.

– Késő este?

– Mennyire volt késő?

– Nagyon.

– Gondolod, hogy egy rokonod volt?

Megaira lassan bólintott.

– Azt mondta, hogy én nem leszek olyan, mint ők.

Tony hümmögött.

– Hát, megkérdezheted Nancyt még egyszer a szüleidről… talán ez valami unokatestvér, aki utánad érdeklődik. Egy maffiavezér, vagy valami börtönviselt fickó. Vagy csaj. Akkor Nancy tényleg berágna rá. Meg hát… ha olyan későn hívott titeket, talán Nancy egyszerűen fáradt volt. Fáradtan máshogy reagálunk a dolgokra.

Megaira újra lejátszotta magában a kihallgatott beszélgetést, és kénytelen volt elismerni, hogy Tonynak igaza van. Ettől még rosszul esett neki, hogy Nancy tud valamit a családjáról, amit ő nem.

– Persze ha a biológiai családom tényleg olyan gáz, akkor lehet, hogy Nancynek igaza van, amikor távol tart tőlük – bukott ki a lányból hangosan a gondolat, mire a fiú elmosolyodott és futólag átkarolta a vállát.

Megaira újból elcsodálkozott rajta, hogyan sikerült Tonynak komoly népszerűséget szereznie. Kimondottan cingár fiú volt, bár elegáns öltözködésével és a határozott kiállásával tökéletesen ellensúlyozta ezt. Testalkata alapján tipikusan olyannak tűnt, akibe mindenki beleköt. Bárki péppé verhette volna, aki rászánja magát.

Közben lassan elértek úti céljukhoz, a park közepén büszkén magasodó ódon épülethez, a Wootton parki Múzeumhoz. Egyszerű kisvárosi gyűjtemény volt, Megaira mégis mindig fellelkesült, amikor Tonyval erre jöttek. Úgy jártak ide, mint mások moziba, pedig a kiállítás ritkán változott, egyetlenegy terem volt csupán, ahol minden alkalommal más érdekességeket mutattak be.

Ahogy beléptek, megcsapta őket a régi, vastag falú épületekre jellemző, kellemesen hűvös levegő. Üdítő volt a kinti meleg után.

Megálltak a múzeum hatalmas csarnokában, amiből kétoldalt lépcsők vezettek fel az emeletre, velük szemben pedig kétszárnyas ajtó nyílt. Már itt is voltak kiállítási tárgyak; pár kitömött állat, és a mennyezetről lógó antik csillár is annak számított. A bejárat melletti asztalka mögött két mosolygós néni ült, akik mindenkinek brosúrát nyomtak a kezébe, aki csak betévedt; így ők is kaptak egyet. Megaira még mindig a kinti beszélgetésükön gondolkozott, ami Tony figyelmét sem kerülte el.

– Ne aggodalmaskodj ezen. Ha akarja, el fogja mondani, ha nem… nos, az ellen nem tehetsz semmit. A titkokban az a legjobb, hogy idővel napvilágot látnak. Egyszerűen ilyen a természetük – mondta, és elmosolyodott.

A csarnokból több irányba is mehettek, így egy pillanatra megálltak, hogy eldöntsék, hol kezdjék. Végül a bal oldali folyosó mellett döntöttek, és kényelmes léptekkel elindultak az első terem felé.

Borzongás futott végig Megaira hátán, ahogy egyre beljebb haladtak – a múzeum ugyanis teljesen üres volt. A termekben sem találkoztak senkivel, pedig ilyentájt mindig lézengenek erre látogatók – ha más okból nem is, legalább az elviselhetetlen hőség elől való menekülés végett.

Egy darabig csak sétálgattak, meg-meg állva a kiállított tárgyak előtt, amelyek többségét már jól ismerték, és néha egymásra sandítottak.

Épp pár régi lőfegyvert nézegettek, amikor Megaira megtörte a csöndet.

– Örülök, hogy elhívtál – mondta, de nem vette le a szemét a régi karabélyról.

– Mire gondolsz?

– Hát, komolyan azt gondoltam, hogy ha vége lesz a giminek, akkor vége lesz a kapcsolatunknak is. Te jobbra, én balra, ennyi.

– De bolond vagy! – nevetett Tony. – Nem az a fajta vagyok, aki csak úgy megfeledkezik a barátairól!

Megaira elmosolyodott.

Átsétáltak a következő terembe.

– Lesz a nyáron versenyed? – kérdezte a lány.

– Nem megyek több versenyre.

– Hogyhogy? – torpant meg Megaira.

– Nem lesz rá időm.

– És ezt ilyen könnyedén mondod? Hiszen tökre szereted!

– Szeretem, igen. Nem azt mondtam, hogy nem fogok többet lőni, csak hogy versenyekre nem megyek.

– Sajnálom.

– Nem kell.

– De ha… nem versenyzel, akkor… minek fogsz lőni?

– Mert szeretem.

– Fura vagy.

– Mindenkit más nyugtat meg. Az öregasszonyok kötögetnek, én lőni járok.

Megaira újabb terembe kanyarodott be.

– Azért nyugtass meg, hogy nem fogok a közeljövőben olyan cikket olvasni rólad, amiben azt írják, hogy ámokfutásba kezdtél, és lelőttél isten se tudja hány embert – szólalt meg egy kis idő után.

Hallotta Tony lépteit maga mögött, de a fiú nem válaszolt, ezért visszafordult. Tony komoran nézett vissza rá, merengő arcától görcsbe rándult a lány gyomra.

– Nem vagyok elmeháborodott, megnyugodhatsz – jegyezte meg Tony. Olyan komolyan mondta, hogy Megaira elhitte neki.

– Azt meg kell hagyni, valóban kiváló lövész vagy – mondta a lány, és a hangja megint felszabadultan csilingelt –, ami ilyen fiatalon szerintem elég ritka. Van hozzá tehetséged.

– Kedves tőled. Köszönöm. Bár ez nem tehetség, hanem gyakorlás kérdése. Amióta megörököltem a fegyvereimet a nagyapámtól, azóta járok lőni, így aztán nincs benne semmi csodálatra méltó.

– A nagyapádtól… Fura egy család vagytok – motyogta Megaira, és közelebb hajolt egy megkövült csigaházhoz. – Amikor Nancy apukája meghalt, én egy verseskötetet kaptam tőle.

Tony felnevetett. Megaira ritkán hallotta igazán nevetni, így most a fiú felé fordult. A nevető Tony mögött szokatlan látvány tárult a szeme elé.

A következő teremben ritka, egzotikus helyekről származó szúrófegyverek várták a látogatókat. Megairát vonzotta a plakát az ajtóhoz – a küszöbhöz érve pedig azt sem tudta, merre induljon. Egészen magával ragadta a látvány, mivel minden fegyverhez külön ismertető tartozott, színes képekkel, fotókkal, pár soros magyarázattal.

Kíváncsiságtól fűtve rohant egyik tárgytól a másikig.

– Te láttál már ilyet? – kérdezte Tonyt.

– Nem, de nem is különösen hoz lázba – motyogta a fiú, de Megaira nem zavartatta magát, Tony pedig türelmesnek bizonyult.

Nem az összes fegyver volt üvegfal mögé téve, akadtak olyanok is, amelyeket egyszerűen csak látványosan elrendeztek egy magas pódiumon – ezek kisebb fegyverek voltak, főleg tőrök. Ahogy Megaira nézegette őket, megakadt a tekintete az egyiken. Gondosan megmunkált, hullámos pengéjű szúrófegyver volt, törtfehér markolattal, amelybe precízen kidolgozott cirádás jeleket véstek. Megairának ismerős volt a minta, de nem emlékezett rá, hol láthatta korábban. Nem bírta levenni róla a szemét, és fokozatosan átjárta a bizsergés előbb az ujjbegyét, majd az egész kezét. Ez az érzés felkúszott a karján és elöntötte a testét.

Lassan kinyújtotta a tőr felé a kezét, és óvatosan leemelte a tartójáról.

– Ez gyönyörű – suttogta megbabonázva. – Vajon milyen tőr lehet?

– Mit művelsz? – pisszent rá Tony ijedten. – Tedd vissza, mielőtt valaki meglátja!

– Az egy krisz – jött a váratlan válasz a terem másik végéből, mire Megaira megpördült és ijedtében elejtette a fegyvert. Próbált ugyan utánakapni, de csak annyit ért el vele, hogy a fegyver bukfencezett a levegőben, ahogy meglökte a markolatát az ujjával, és még távolabb került tőle.

A terem másik végében egy szigorú kiállású, barna öltönyös férfi állt, vastag keretes szemüvege kifejezetten ódivatúvá tette a megjelenését. Mellette egy tejfölszőke kislány vigyorgott, nem lehetett több hétévesnél. A kislány ragyogó szemmel követte, ahogy a tőr kirepült Megaira kezéből. Miután a fegyver hangos csörömpölés kíséretében földet ért, a kislány egyszerre tűnt csalódottnak és döbbentnek. Mintha egy bűvészmutatványra számított volna, ami végül nem sikerült.

– És érthetetlen ez az új módi – folytatta a férfi kimért, higgadt hangon, mit sem törődve a földön heverő tőrrel. – Az én időmben még nem nyúlhattunk a kiállítási tárgyakhoz.

– Elnézést – szabadkozott Megaira riadtan –, máris visszarakom!

A lány a tőrhöz pattant. Egy pillanat alatt felkapta, és már tette is vissza az állványára. A férfi egy pillanatra sem vette le róla a szemét.

– Tetszik? – kérdezte, miután Megaira végzett.

A lány nem szólt semmit, csak lesütötte a szemét. Tony lépett elé zsebre tett kézzel, és a férfit figyelte. Megaira a barátjára nézett. Döbbenten vette észre, hogy Tony tekintete elsötétült.

– Ugyan, nem kell így megszeppenni! – szólalt meg ismét a férfi. – Nem harapok. Szóval, tetszik?

Megairának fogalma sem volt, hogyan reagáljon.

Azt sem tudta, ki ez a harmincas, kora negyvenes férfi, de határozottan tanárnak tűnt, azzal a különbséggel, hogy a lány minden érzékszerve azt sikította: veszélyes.

– Igen. Nagyon szép tőr – nyögte ki végül. Körülnézett. – Sajnos nincs hozzá leírás. Talán maga tud róla valamit?

A férfi hümmögött, majd óvatosan közelebb lépett a lányhoz.

– Mit tudsz a kriszekről?

– Semmit.

– A krisz egy indonéz tőrféle. Az európaiak az egyik legkegyetlenebb szúrófegyvernek tartották hullámos pengéje miatt.

– Miért?

– Mert nem csak akkor okoz sérülést, amikor szúrnak vele, hanem akkor is, amikor kihúzzák. A krisszel ejtett sebek régebben halálosak voltak.

– Kegyetlen eszköz – motyogta Megaira, közben vetett egy pillantást a tőrre, ami még mindig vonzotta őt. – Bár melyik fegyver nem az?

– Jogos. Ennek ellenére mégis kézbe vennéd ismét, igaz?

Megaira összerezzent.

– Ki a bánat maga, és mit akar tőlünk? – mordult fel Tony váratlanul, és előrelépett.

A szemében harag lobbant, Megaira ösztönösen megragadta a fiú karját.

– Alan Davidson vagyok – mutatkozott be a férfi halvány mosollyal az arcán.

A kislány ekkor elszaladt közöttük, megtörve a hangulatot, és az egyik vitrin előtt megállva körbe-körbe pörgött.

– Nem akarok tőletek semmit, csak beszélgetünk – folytatta a férfi.

– Be fog köpni? – kérdezte Megaira aggódva.

– Miért is?

– Hát, hogy megfogtam a tőrt, sőt még el is ejtettem.

– Amiről nem tudnak, az nem fáj nekik – jegyezte meg Alan kis gondolkodás után és Megairára kacsintott –, de azért többet ne tegyél ilyet!

– Köszönöm! – rebegte a lány. – Soha, soha nem csinálok ilyet, esküszöm! – mondta, annak ellenére, hogy veszettül nehezen bírta leküzdeni a mélyről jövő késztetést, hogy ismét magához vegye a tőrt.

Alan nem válaszolt, de megjelent az arcán egy fintor, amiből Megaira arra következtetett, hogy nem hisz neki.

Alan közelebb hajolt a tőrhöz és alaposabban szemügyre vette.

– Ez egy roppant különleges fegyver – mondta, aztán lassan felegyenesedett. – Nem itt lenne a helye – közölte, és jelentőségteljesen Megaira szemébe nézett, aztán sarkon fordult. – Gyere, Charlie! – szólt a kislánynak, és távozott, mint aki jól végezte dolgát.

Megairán végigfutott a hideg.

– Menjünk – sóhajtott Tony.

Meg sem álltak a parkig.

– Ez a pasi szörnyen fura volt – jegyezte meg Megaira, amikor a gördeszka-placc a szemük elé tárult.

– Nem kell vele foglalkozni. Örülj, hogy nem szól nekik! – morogta Tony. Láthatóan őt is zavarta az eset, de Megaira nem kérdezett rá. A fiú sosem beszélt a problémáiról, még akkor sem, ha kérdezték, sőt – olyankor még zárkózottabbá vált.

A park kijáratáig csendben sétáltak. Megaira megkönnyebbülten figyelte, ahogy Tony járása egyre nyugodtabb lett, és felhúzott válla elernyedt. Mire a park bejáratához értek, már nyoma sem volt a sötét fellegeknek a tekintetében.

– Akkor majd hívj! – búcsúzott el a fiútól, de Tony utánanyúlt.

– Várj! – vett egy nagy levegőt a fiú, aztán mégis becsukta a száját, és egyik lábáról a másikra helyezte a testsúlyát. – Lenne kedved velünk jönni a tengerpartra? – bökte ki. – Ez amolyan nyaralásféle lenne – jegyezte meg, amikor Megaira értetlenül meredt rá.

– Veletek? – kérdezett vissza a lány.

– Velem és a családommal.

– Ők tudnak róla? – kérdezte döbbenten.

Tony görcsösen került minden lehetőséget, ahol a lány találkozhatott volna a szüleivel vagy akár csak egy rokonával is. Most, hogy így belegondolt, a házuk címén kívül gyakorlatilag semmit nem tudott a fiú hátteréről, csak annyit, hogy van saját sofőrjük, és nyilvánvalóan tudnak mit a tejbe aprítani, legalábbis Tony ruháiból és egyéb holmijaiból ítélve. Megaira most ébredt rá, hogy fogalma sincs, mivel foglalkoznak a fiú szülei.

– Persze. Gyakorlatilag az ő ötletük volt.

– Mikor?

– Két hét múlva. Van egy nyaralónk St. Ivesben. Egy hétig ott lennénk.

A lány összeszorította a száját.

– Végig kell gondolnom. Majd megírom! – mondta, aztán megfordult és otthagyta a fiút.

***

Megaira nem bírta kiverni a fejéből Tony meghívását. Már három napja elhangzott a kérés, már egyeztette Nancyvel, hogy elmehet, mégsem üzent a fiúnak. Valami más ennél sokkal komolyabban foglalkoztatta.

A tőr.

Nem volt olyan perc, amikor ne gondolt volna a fegyverre, néha még magát is meglepte, amikor arra eszmélt, hogy úgy viselkedik, mint egy holdkóros. Hálát adott az égnek, hogy Nancy dolgozott. Viszont más figyelmét nem kerülte el a dolog.

– Mi a bajod? – kérdezte Sarah a reggelinél, és megbökdöste a müzlis kanalával.

– Semmi – rezzent össze Megaira.

– Ühüm, bizonyára – motyogta Sarah, közben ügyelt rá, hogy ne folyjon ki a tej a száján.

Csak ketten voltak otthon. Megaira tudta, hogy Sarah randira készül. Látszódott rajta. Ilyenkor kihívóbb ruhát vett fel, és erősebben sminkelte ki magát.

– Neked nem az aktuális kiszemelteddel kéne foglalkoznod?

– Ne terelj, Meg! Bökd ki!

– Kétlem, hogy tudnál segíteni – morogta, aztán elmerült a gondolataiban – Hacsak… – kezdte, és elmosolyodott.

– Egy tőr? – hüledezett Sarah miután Megaira eldarálta neki, hogy mi történt a múzeumban. – Komolyan egy francos tőr hozott ennyire lázba? Én meg már kezdtem azt hinni, hogy végre pasi van a képben.

– Segítened kéne – mondta Megaira, mit sem törődve húga csalódottságával.

– Mégis hogyan? Ha pasi lenne, akkor összehoználak vele, de mégis mi a fenét kezdjek egy tőrrel?

– Lopd el!

– Mi van?

– Te baromi jól mozogsz, simán meg tudnád csinálni. Ez meg csak egy kis vidéki múzeum, nem a British.

– Nővérkém, ha kell neked, akkor lopd el te! Lopni egyébként is bűn!

– Te mióta foglalkozol ilyenekkel? – kérdezte, és a húgára kacsintott – Ugyan már, légyszi! Nélküled nem tudom megcsinálni. Amilyen szerencsés vagyok, én tuti lebuknék.

– Mégis mi a fenének kell neked pont az a tőr? Sőt ha már itt tartunk, mi a fenének kell neked bármilyen tőr is?

– Nekem nem kell bármilyen, csak az, de az nagyon. Ugyan már, még csak védve se volt, nem úgy nézett ki, mint amit hiányolnának, ha esetleg eltűnne.

Sarah belapátolta a maradék müzlit aztán a mosogatóhoz ment. Miután elmosta a tálját, Megaira felé fordult, és töprengő fejjel – ami ritka volt nála – nézett rá.

– Emlékszel mit mondtam, mikor megmutattad nekem azt a dögöt?

– Igen: „Kedves Meg, egyetlen nővérem – kezdte, leutánozva húga beszédstílusát –, én már eddig is tudtam, hogy veled nem stimmel valami. Túl normális vagy, és a normálisokról végül mindig kiderül, hogy kettyósabbak, mint az átlag!” Bár hozzá kell tennem, hogy Szvetlána is a nővéred.

– Először is, egyáltalán nem így beszélek! Másodszor pedig, az a bolond bige biztos, hogy nem a testvérem!

– Kezdünk eltérni a lényegtől.

– Mire kell neked az a disznóölő?

– Nem tudom. Nincs oka, egyszerűen csak kell.

– Hmm… Mi hasznom lesz belőle, ha ellopom neked?

– Áh, helyben vagyunk! Mit szeretnél? – kérdezte Megaira, és elégedetten dőlt hátra a székében, közben halvány mosolyra húzva a száját.

– Kinéztem egy álomszép ruhát a belvárosban. Meghalok, ha nem vehetem meg magamnak.

– És mi tart vissza?

– A pénz, Meg! Pontosabban annak hiánya.

– Mit csináltál azzal, amit Nancy adott?

– Mégis mit? Elköltöttem.

– Pff – forgatta a szemét Megaira – Rendben. Megveszem neked a ruhát, ha te ellopod nekem a tőrt.

– Fair üzletnek tűnik – bökte ki, majd kezet nyújtott a nővérének.

***

– Mi a fenét művelsz? – suttogta Sarah miközben az éjszaka leple alatt osontak a múzeum felé. Megaira telefonjának a fényére figyelt fel, amit a lány a kezében tartott.

A parkban, legnagyobb szerencséjükre, nem volt épp tökéletes a közvilágítás, és ilyen időben nem sokan lézengtek ott. Ha találkoztak is volna valakivel, az jó eséllyel egy helyi drogos lett volna, akik előszeretettel tulajdonítják ki maguknak a parkot éjszaka, de nem láttak egy teremtett lelket sem.

– Semmit – mondta, és gyorsan zsebre vágta a készüléket. Végre elhatározta magát, hogy válaszol Tonynak. Bár azzal maga is tisztában volt, hogy nem épp a megfelelő időt választotta erre, de tudta, ha most, ebben az adrenalinlöketben nem ír neki, akkor sose fog.

Az üzenet rövid volt és lényegre törő: Rendben. Írd meg, mikor és hol találkozzunk.

– Örülnék, ha arra figyelnél, amit épp csinálunk. Nem nekem kell az a szar, hanem neked!

– Jól van na, bocsi – morogta.

Lassan elérték a múzeum területét. Az épületnek így, a sötétben egészen más hatása volt, mint nappal. Csak egy-két utcai lámpa pislákolt körülötte, ami kísértetiessé tette a hangulatát.

– És ha már nincs is itt? – suttogta Sarah egy bokor rejtekében, közben meredten bámulta a múzeumot. – Nem azt mondtad, hogy abban a teremben mindig mást állítanak ki?

– De. De nem minden nap. Biztos vagyok benne, hogy még itt van. Érzem.

– Érzed? És én komolyan azért vigyem vásárra a bőröm, mert te érzed, hogy itt van? Ez baromi jó!

– Jól van már, ne morogj! Kell az a ruha, vagy sem?

– Rohadj meg! – dörmögte Sarah az orra alatt amolyan végszó gyanánt és megindult, hogy felmérje a terepet.

Csak jó pár perccel később tért vissza.

– Na? – kérdezte Megaira.

– Az ajtó zárva.

– Ez egészen hihetetlen.

Sarah vágott egy grimaszt, aztán úgy tett, mintha nem hallott volna semmit és folytatta.

– Viszont hátul nyitva hagytak egy ablakot. Ha segítesz, akkor be tudok mászni rajta.

– Rendben.

Megaira bakot tartott Sarah-nak, aki egy elegáns, légies mozdulattal már bent is termett, aztán amennyire csak tudott, kihajolt, és a kezét nyújtotta a nővérének.

Háromszori próbálkozás után végül Megaira is tompán puffant a múzeum szertárának padlóján.

– És most? – kérdezte, miután föltápászkodott és leporolta magát.

Sarah résnyire kinyitotta az ajtót és kilesett rajta.

– Ezeknek a szerencsétleneknek sose fordult meg a fejében, hogy bárki is be akarna ide törni – közölte miután felmérte a terepet. – Mondjuk ezt meg is értem.

Lassan, és lehetőleg minél kisebb zajt csapva osontak a terem felé, ahol a tőr volt. Mind a ketten direkt olyan cipőt vettek fel, amibe lehetett puhán lépkedni.

Bár kamerákat nem láttak, és más védelemre szolgáló berendezést sem, azért a biztonság kedvéért igyekeztek minél kisebb feltűnést kelteni.

A terem pont olyan volt, amilyenre Megaira emlékezett; nem rendezték át, és nem is hoztak ide új kiállítási tárgyakat.

A tőr ott pihent a helyén.

Egy pillanatig csak állt ott a félhomályban, és bámulta a fegyver kidolgozott markolatát és hullámos pengéjét. Egészen megbabonázta a látvány.

– Na, mi lesz? Most kell vagy nem? – zökkentette ki Sarah, mire lekapta a hátáról a táskáját és belerakta a tőrt, aztán némi töprengés után az állványt is, amin volt.

– Azt meg mi a fenének raktad el? Ki akarod rakni a szobánkban, mint valami díszt?

– Dehogyis! Tudom, kik vezetik ezt a helyet. Önkéntes nyugdíjasok. Ha látnak itt egy üres állványt, akkor nyilván rájönnek, hogy eltűnt valami. Viszont ha nincs itt semmi, akkor talán nem is volt. Kétlem, hogy észben tartják az összes darabot, ami itt van.

– Észben nem, csak listán. Annyira hülyének nézed őket, hogy azt hiszed, nem vezetnek róluk valamilyen listát?

Megaira nem válaszolt, Sarah pedig a továbbiakban inkább a biztonságos kijutással volt elfoglalva. Csak akkor nyugodott meg, amikor már elhagyták a parkot és a kihalt, sötét utcákon igyekeztek hazafelé.

Még órákig ébren tartotta őket az adrenalin és jókat kacarásztak, ahogy feküdtek az ágyaikban, kiélvezve az euforikus érzést, ami a sikeres tolvajlás után kerítette őket hatalmába.

Megaira telefonja megrezzent az éjjeliszekrényén, de nem foglalkozott vele; újonnan szerzett tőrét csodálta épp. Volt ugyan némi bűntudata, de azt jelenleg elnyomta az a megmagyarázhatatlan érzés, ami ennek a fegyvernek a kézbefogásával járt.

– És most? – kérdezte Sarah, amire Megaira kérdőn felé fordult. – Mihez kezdesz vele?

– Még nem tudom. Ez egy fegyver, szóval nyilván hasznát fogom venni.

– Te ilyenkor hallod magad?

Megaira nem felelt, visszatért a tőr tanulmányozásához, amire Sarah csak forgatta a szemét.

– Tökmindegy. De ne feledd, hogy jössz egy ruhával!

3. fejezet

Megaira bizonytalanul járkált a házak között, Tonyék utcáját keresve. A város ezen része ismeretlen volt számára. A tipikus angol kertvárosban az utak összevissza kanyarogtak, viszont minden ház tökéletes mása volt az előzőnek: egyszerű vörös téglaépület fehér vagy piros, esetenként kék ajtókkal-ablakokkal.

Majd húszperces kajtatás után arra lett figyelmes, hogy az egyik ház előkertjében Tony áll és integet.

– Épp időben – üdvözölte őt a fiú, diszkrét mosolyra húzva a száját.

Megaira vágott egy grimaszt.

Tony mellett magas, sovány nő jelent meg; kísértetiesen hasonlított a fiúra.

– Hadd mutassam be az édesanyámat – mondta Tony.

A lány a lehető legbájosabb modorával mutatkozott be. Mrs. Williams kimérten viszonozta az üdvözlést, végigmérte a lányt, majd a fia felé fordult.

– Apáddal fog utazni – jegyezte meg halkan, aztán sarkon fordult és bement a házba. Megaira zavartan bámult utána. Nem ehhez szokott, az ő családja közvetlenül és barátságosan viselkedett a látogatóikkal. Még Szvetlanába is több kedvesség szorult, mint ebbe a nőbe.

Megaira nem tudta, hogyan kellene reagálnia. A mellette álló fiúra pillantott: Tony még egy darabig figyelte a távolodó nőt, aztán biccentett a lánynak, hogy kövesse, és kényelmes léptekben megindult a térkővel kirakott úton parkoló fekete BMW felé.

– Ez így érdekes nyaralás lesz – motyogta Megaira az orra alatt, aztán Tony után szaladt.

Bár Tony nem utazott Megairával, a lánynak mégis igen érdekes társaságban volt része. Alighogy beült az autóba, két fiatal lány mosolygott rá.

– Sziasztok, Megaira vagyok – mutatkozott be.

– Sokat…

– …hallottunk…

– …rólad – kezdték a lányok felváltva.

– A…

– …mi…

– …nevünk…

– …Lily…

– …Milly.

Megaira zavart vigyorral bámulta a lányokat.

– Ne foglalkozz velük – hallatszott a mély férfihang a vezetőülés felől. – Mindig így beszélnek.

Mr. Williams sokkal barátságosabb volt, mint a felesége. Megaira őt már látta néhányszor, de beszélgetni sosem volt lehetőségük. Előfordult, hogy Tony elé ment az iskolához, ilyenkor üdvözölte a lányt, aztán visszaült az autóba. Most sem elegyedett vele komolyabb társalgásba. Megkérdezte tőle, hogyan telik a nyara, de nyilvánvalóan az kötötte le közben a figyelmét, hogy kiálljon az autóval.

– Tony…

– …unokahúgai…

– …vagyunk – közölték a lányok, miután Megaira egy esetlen, Mr. Williamsnek adott válasz után visszafordult feléjük.

– Te…

– …különleges…

– …lány…

– …vagy.

Megaira végigmérte őket. Teljesen ugyanúgy néztek ki; ikrek lehettek, talán tizenöt évesek.

Egyforma ruhát viseltek, ami Megairát a japán iskolai egyenruhákra emlékeztette, és a hajukat is ugyanúgy hordták: szénfekete, szögegyenes fürtjeik a fülük tövénél egyenes ívben voltak levágva, a fejük tetejét egy-egy masni díszítette. Megaira csak ekkor vette észre, hogy a masnik nem egyforma színűek: az egyik lila volt, a másik mályva.

– Voltál…

– …már…

– …St. Ives-ben? – kérdezték a lányok.

Megaira tisztában volt vele, milyen furcsa vigyor ülhet az arcán, de képtelen volt úgy tenni, mintha mindennap egymás szavát folytató lánykákkal diskurálgatna.

– Még sosem hagytam el Brandont – motyogta, inkább talán magának, semmint a lányoknak.

– Akkor…

– …különösen…

– …jól…

– …fogod…

– …érezni…

– …magad – csilingelt a lányok hangja.

Lily és Milly folytatták a játékot, amit elkezdtek: az egyikük jeleket mutatott a kezével, majd a másik megismételte, csak épp visszafelé, és kiegészítette néhány újabb jellel. Megint az első lány jött, és így tovább. Amikor valamelyikük hibázott, az vesztett, és új játékba kezdtek. Ha nem hibáztak, akkor a jelrendszer – ami leginkább a jelbeszédre emlékeztette Megairát – egyre hosszabbá vált, ezzel nehezítve a játékot.

– Ez valamiféle memóriajáték? – kérdezte a lányokat.

– Szeretnél…

– …játszani? – kérdezték az ikrek.

Megaira bólintott. Az első pár alkalommal rendre veszített, ennek ellenére élvezte a játékot, és meg is lepődött, amikor hirtelen megérkeztek.

***

St. Ives hatalmas öblöt körbeölelő üdülőparadicsom volt. A házak fehérre meszelt dominóként sorakoztak egymás mellett, és a kellemesen hűvös, sós tengerillat átjárta az egész várost, a szűk utcákat egysávossá változtatta a szélükön parkoló autók hada. A ház, ami elé bekanyarodtak, kiesett a központból. Falai nem voltak fehérre festve – mint a legtöbbnek a városban –, az építői meghagyták a köveket a maguk természetességében. A ház körül kedves kis virágoskertet alakítottak ki, amit jól láthatóan rendszeresen gondoztak. A piros ablakkeretektől és piros ajtóktól Megaira úgy érezte magát, mintha egy mesekönyvbe lépett volna be.

A kocsifeljárón már ott parkolt Mrs. Williams autója, mire ők odaértek. Az ikrek vidáman pattantak ki az autóból és rutinosan szaladtak a bejárati ajtó felé, miután Mr. Williams leparkolt.

Az épület belseje már nagyon is huszonegyedik századi megjelenést tükrözött. A padlót mindenhol világosbarna fa borította, a falakat fehérre festették. Az előszobában a fogason kívül csak egy tükör függött. A nappaliban fekete bőrkanapé és hozzá passzoló, sötét mahagóni dohányzóasztallal várta a vendégeit, a sarokban elhelyezett dolgozóasztalon egy laptop pihent, és a kanapéval szemben hatalmas tévé volt a falra rögzítve.

Mrs. Williams épp az ablak mellett állt és telefonált, amikor Megaira belépett.

– Igen, megérkeztünk. Igen, az este jó lesz. Ott leszünk – mondta a lánynak háttal állva.

Megaira azon tűnődött, hogy a nő vajon csak nem vette észre őt, vagy szándékosan nem foglalkozik a jelenlétével.

– Gyere, megmutatom a szobádat – lépett ekkor mellé Tony, és finoman a lépcsőfeljáró felé vezette.

– Miért érzem úgy, hogy a szüleid nem nyaralni jöttek? – kérdezte Megaira, miközben a szűk lépcsőfeljárón igyekeztek felfelé.

– Talán mert tényleg nem nyaralni jöttek, de én már megszoktam. Ők mindig dolgoznak – mondta, aztán végigment a sötét folyosón és benyitott az utolsó ajtón. – Ez lenne az.

A szoba úszott a napfényben. A fal itt nem fehér volt, inkább vajszínű. Ebben a szobában inkább a fény dominált, még a bútorok is világosbarnák voltak. Középen nagy rusztikus ágy állt, mind a két oldalán éjjeliszekrénnyel. A többi bútor is az ágyhoz hasonlított, és az egész szobát átjárta a lágy levendulaillat.