Table of Contents

- A Művész

- Adventi láng

- Álmomban

- Álom

- Álomvilág

- Az emlékek tava

- Bennem él

- Covid vagyok

- Egy finom kéz…

- Egyedül

- Elszálló évek

- Elveszett dal

- Fenyőhajú

- Festő

- Fura világ

- Gyertya-tánc

- Gyóni Géza

- Hajléktalan

- Időspirál

- Írni jó

- Kell a vers!

- Lehettem volna…

- Lélek

- Manók és a szivárvány

- Más világ

- Méregpohár

- Mesék

- Miért!!!

- Napfény

- Olvasni jó

- Önts reményt!

- Rabszolga

- Sötét árny

- Szabad vagyok

- Szivárvány

- Tavaszi varázslat

- Tünde lány

- Tűztánc

- Új esztendő

- Úton

- Vakon

- Vak-világ

- Varázsolok

- Advent

- Becsület

- Élni kell

- Faragott keresztek

- Felelj!!!

- Gyertyaláng

- Hit

- Jézus

- Karácsony

- Kereszten

- Könyörgés Szentlélekhez

- Mea Culpa

- Remény!

- A hajó elmerült

- A NŐK!

- Alig múltam…

- Anya

- Anya 2

- Csoda

- Együtt

- Elhagyva

- Elmentél

- Engedj el

- Esti mese

- Hova lettél?

- Időkeringő

- Ki Ő?

- Liliom

- Mama

- Maradj

- Mesél az erdő

- Mikulás

- Mire vágysz?

- Ne siess!

- Nem mondtam…

- NŐK!

- Ő, a NŐ

- Őrködöm

- Segíts látni

- Sütöttünk

- Szavak

- Szerelem

- Szeretnék…

- Szerzetes

- Színek…Árnyak

- Te vagy….

- Vacsora

- Versek

- Visszatérek

- Zafírkék szemek

- A büszke nyárfa

- A fény

- A két cica

- A Tavasz

- Csoda világ

- Éjjel

- Elképzelt virág

- Festek…

- Ibolya

- Időkerék

- Itt az ősz

- Jégvirág

- Kicsi csiga

- Kisegér

- Koala

- Mackó lány

- Méh-tánc

- Őszi dal

- Őszi napsütés

- Őszi séta

- Ősz-tükör

- Pillangó

- Sír a föld

- Süncsalád

- Szép világ

- Szunnyadó élet

- Szüret

- Tó

- Változó világ

- Vízesés

- 1956

- III. Richárd

- Csernobil

- Ébredj!

- Hazám

- Intelem

- Itt az otthonom

- Magára hagytatok…

- Március 15-ére

- Mennyi vér…

- Szabin nők

- Szép hazám

- Véget ér a háború?

- Haiku

- Ősz 1

- Ősz 2

- Tavasz 1

- Tavasz 2

- Tél 1

- Tél 2

- Tanka

- Ajánló

- A szerző bemutatkozása

VAKON A FÉNY FELÉ

Szabó Ferenc

Copyright © Szabó Ferenc 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-019-8

A borító Szopos Katalin munkája.

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

- Anchor.fm

- Spotify

- Google Podcast

- Apple iTunes

-RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Tartalom

A Művész

Adventi láng

Álmomban

Álom

Álomvilág

Az emlékek tava

Bennem él

Covid vagyok

Egy finom kéz…

Egyedül

Elszálló évek

Elveszett dal

Fenyőhajú

Festő

Fura világ

Gyertya-tánc

Gyóni Géza

Hajléktalan

Időspirál

Írni jó

Kell a vers!

Lehettem volna…

Lélek

Manók és a szivárvány

Más világ

Méregpohár

Mesék

Miért!!!

Napfény

Olvasni jó

Önts reményt!

Rabszolga

Sötét árny

Szabad vagyok

Szivárvány

Tavaszi varázslat

Tünde lány

Tűztánc

Új esztendő

Úton

Vakon

Vak-világ

Varázsolok

Advent

Becsület

Élni kell

Faragott keresztek

Felelj!!!

Gyertyaláng

Hit

Jézus

Karácsony

Kereszten

Könyörgés Szentlélekhez

Mea Culpa

Remény!

A hajó elmerült

A NŐK!

Alig múltam…

Anya

Anya 2

Csoda

Együtt

Elhagyva

Elmentél

Engedj el

Esti mese

Hova lettél?

Időkeringő

Ki Ő?

Liliom

Mama

Maradj

Mesél az erdő

Mikulás

Mire vágysz?

Ne siess!

Nem mondtam…

NŐK!

Ő, a NŐ

Őrködöm

Segíts látni

Sütöttünk

Szavak

Szerelem

Szeretnék…

Szerzetes

Színek…Árnyak

Te vagy….

Vacsora

Versek

Visszatérek

Zafírkék szemek

A büszke nyárfa

A fény

A két cica

A Tavasz

Csoda világ

Éjjel

Elképzelt virág

Festek…

Ibolya

Időkerék

Itt az ősz

Jégvirág

Kicsi csiga

Kisegér

Koala

Mackó lány

Méh-tánc

Őszi dal

Őszi napsütés

Őszi séta

Ősz-tükör

Pillangó

Sír a föld

Süncsalád

Szép világ

Szunnyadó élet

Szüret

Tó

Változó világ

Vízesés

1956

III. Richárd

Csernobil

Ébredj!

Hazám

Intelem

Itt az otthonom

Magára hagytatok…

Március 15-ére

Mennyi vér…

Szabin nők

Szép hazám

Véget ér a háború?

Haiku

Ősz 1

Ősz 2

Tavasz 1

Tavasz 2

Tél 1

Tél 2

Tanka

Ajánló

A szerző bemutatkozása

A Művész

Milliónyi lény közül, ki sorára vár,

Nem sokat csókolnak homlokon múzsák.

Túl kevés az, kibe nőtt szunnyad a parázs,

Túl kevés, kiből művész lehet — talán.

Aktor vagy poéta, táncos vagy zenész,

Piktor.... Mindegy, csak kapjon esélyt…

Mert ha szabadon szállhat; alkotni kész,

És cserébe megmutatja, ami csak szép!

Szenvedély lakik benne; és furcsa tűz,

Egyszerre lehet utcalány, s Szende szűz!

Gátat, bilincset, rácsot sehol sem tűr,

Korlátok közé zárni őt — maga a bűn!

Ő művelt, és érzelmes, szerető lény,

Alkotó és önálló egyéniség,

Több van benne lappangó ösztönöknél!

Önmagát, és a világot ismerve él!

Ősidők óta része az életnek Ő,

És azóta benne él a bűvös vonzerő:

Mindegy, hogy gyerek, öreg, férfi vagy nő;

Kedveljük, míg nincs benne hiúság, gőg!

Adventi láng

Apró csók lobbanás életre keltette,

Fenyőfa fő dísze halovány mellette.

Oly izgága tünemény, táncol is rögvest,

Hogy adventi ünnepet fényével megtöltse.

Fenyőfán eláraszt sugárzó fényeket,

Örömmel elejtve hófehér könnyeket,

Az estet ünnepi pompába emelve,

Nyomasztó gondokat egy napra feledve.

Parányi testével kedvesen hajlongva,

Aranyba bujtatott díszeken csillogva,

Családot, felnőttet s gyermeket üdvözlő

Varázsos fényével karácsonyt köszöntsön.

Kabátja sugárzik az esti sötétben,

Vöröslő szoknyája forogva fellebben,

Szeszélyes lángtestét ringatja ledéren,

Kevélyen nyújtózik s imbolyog merészen.

Lelassul mozgása, még egyszer fellobban,

Utolsó sóhajjal szép lassan elolvad,

Rövidke Élete távozik cseppekben,

Kialszik fenyőfán sugárzó fénytenger.

Álmomban

Éjszaka játszik velem a képzelet,

Mindig rám talál egy színes álom,

Kézen fog, felrepít, száguld velem

És bejárom a tündéri világot.

Néha megnézem Óperenciát,

Meg azt, hol a kurtafarkú malac túr,

És netalán még Bergengóciát,

Vagy azt, hol a hétfejű sárkány az úr.

Átrepültem már az Üveghegyen,

És a Kerekerdőben is éjszakáztam,

Láttam én palackban ülő szellemet,

Kedves angyallal is szóba álltam.

Két hete láttam ám Csipkerózsikát,

Meg millió hupikék törpikét,

És vezettem ezer ólomkatonát.

Holnap bálba viszem hamupipőkét.

Játszom a mosolygó nap sugarával,

Bárányfelhőket terelgetek én,

Messzire szállok egy griffmadárral

Álmaim szivárványszínű egén.

Oly színes az álom, a mesevilág,

Melyben millió varázslény játszik,

És tehetek benne sok-sok csodát,

Mert álmomban, oly könnyűnek látszik.

Álom

Álom! Álom! Röpke kis álom;

Szép remény, mely néha feléled,

Néha bánat, néha szeszélyes,

Olykor halálos.

Délibábos; távoli éden,

Perzselő, vad pillanat, mámor

És lidérces éjjeli átok.

Álom? Vagy remény?

Álomvilág

Álmomban, egy álomvilágban jártam…

Régóta vágytam e szép, nyugalmas tájra,

Ott, a szavaknak még van Értéke, súlya,

Ezt az összes ember érzi, és tudja.

Mindenhol színek, vidám hangok, béke,

Nyugtató fényben vágy kavarog, halkan.

Kellemes hangulat árad, átölel,

Mint gyermekét imádó szülő karja.

Ebbe a ragyogó, új mesevilágba,

Elfeledett ősi emlékek hívnak.

Ott, a múltnak is van még értéke, súlya,

Ezt az összes ember érzi, és tudja.

Mindenütt ott lebeg; a csend tiszta hangja

És megóv A gondolat őszintesége!

Védelmébe vesz a lélek tisztasága,

Pattogó tűznek anyai melegsége!

Láttam lüktető, virágos mezőket,

Érzéki halkan suttogó erdőket…

Láttam égig érő, boldog fenyőket,

Bölcsen mosolygó ősöreg tölgyet…

Láttam tavakat madárral, halakkal,

S régen kihalt lények úsztak a patakban.

Senki sem épített gátat a folyókra,

És szemetet sem szórtak el a szabadban!

Ebben a csodaszép, új mesevilágban

Mindenki boldog, szeretetre éhes!

Itt az összes ember érzi, És tudja,

Hogy amíg csak él, szeretetre képes!

Elfeledett múlt, apáink éneke,

Nagymamák meséje, régi élete,

Értékek, minden mit titokban tart a jelen,

Itt, egyszerre mindet, együtt, megleled

Az emlékek tava

Sírj csak bátran, sírj, ha összetör a bánat,

Sírj csak, ne félj, ha könnyeid potyognak.

Menyei angyal gyűjti össze őket;

Az emlékek nyugtató tavában.

Zárd be a félelmet egy díszdobozba,

A súlyos kulcsot dobd be a tóba.

Mélyre süllyed majd, a sötét iszapba,

És örökre ott lesz, mélyen a tóban.

Néha még egy álom elvisz a tóhoz,

Könnyező szemekkel sétálsz a parton

És ha a víztükörben látod majd arcod,

Érzed, hogy elmúlik lassan a bánat.

Bennem él

Bennem él valami furcsa lény,

Bennem, itt belül emészt. Remél?

És növekszik… eszik… felzabál…

Itt van! Rám nevet a csúf halál!

Félek… hangulatom változó…

Jól belém harap az átkozott!

Néha szédülök, hideg kiráz,

Furcsa kín, köhögök, enyhe láz.

Néha szomjamat se oltja víz,

Bármit ettem is, nem érzek ízt!

Még kivár, ereje még kevés…

Nincs segély? Valahol… nincs remény?

Testem ég, tüzel, legyőz a láz,

Kínoz, minden izom görcsben áll!

Már kevés a levegő… ég tüdőm…

Mit csinálsz, te rohadék! Megölsz!

Fáj… szorítja nyakam… élek még?

Hűs homály betakar, itt a vég?

Álom… Átölel… elér egy árny…

Sárga fényalak, reám te vársz?

Könnyedén lebegek…. lelkem él?

Fény, ezüstös alagút, de szép!

És ha engem; nem is vár az Úr,

Lenne itt valami visszaút?

Élek? Hol vagyok… ez még halál?

Furcsa illatok; fehér világ,

Gépek, arcomon kinőtt szakáll.

Látok! Kórterem… alattam ágy…

Járok! Kéz se remeg, semmi láz,

És megint van levegő — csodás!

Lassan, fájdalom is messze száll,

Földi angyalok vigyáztak rám?

Bennem élt… a rohadék! Mit remélt?

Hitte, míg lehet, belőlem él?

Most legyőztelek, te furcsa lény

Így ma nélkülem, pokolba mész!

Covid vagyok

Ott lapulok tárgyon, kézen,

Énelőttem nincs határ.

Kedvem szerint, vígan élek,

Akkor is, ha meg se látsz.

Járműveken, gyalogúton

Éjjel-nappal figyelek,

Hátha jön, és belém kóstol

Egy-két virgonc kisgyerek.

Covid lett a “becses” nevem,

Mindegy hol jársz, ott vagyok.

Fájni fog a tested tőlem,

Én pedig jót vigadok.

Tüzes láz és izomfájás

Mától kezdve névjegyem.

Nem érdekel jajkiáltás,

Bajt okozok szüntelen.

Mert akinek keze piszkos,

És mosakodni sem szeret,

Vagy csak éppen nem hord maszkot,

Arra magam rávetem!

Ámha bárhol oltást érzek,

Elrohanok messzire.

És ha arcra maszkot raknak,

Rögvest kiráz a hideg.

Jól figyelj hát kis barátom,

Tiszta legyen arcod, kezed,

Maszk legyen az orron, szájon,

Mert különben beteg leszel!

Egy finom kéz…

Gyakran átnéznek rajtam az emberek,

Mint hidegen fénylő üvegkupolán.

Már kutatják titkaim. Mind esztelen;

Azt hiszik, talán az időm rég lejárt.

Semmi fontosat nem tudnak mondani,

Nem néznek szemembe, hazudnak - bután;

Bár nem ezért vagyok ébren hajnalig,

Más miatt virrasztom át az éjszakát.

Nem tudok már írni szép szimfóniát….

Egy finom kéz gyengéden kezemhez ért:

Így sokáig ez már nem mehet tovább,

Újra szerezz szívbe markoló zenét!

Senki sem maradt, akikben bízhatok,

Elhagyott a siker, csillogás, jóbarát,

Csak sötét, hideg fogadott a színpadon,

Gyakran ott sírtam el magam a zongorán.

Senki se súgta fülembe: jöjj velem;

Úgy szerettem volna, ha nincs tovább….

Réges-régen elfelejtették nevem,

S nem reméltem semmiféle új csodát.

Mint mikor rémes álomból ébredek,

Egy finom kéz gyengéden kezemhez ért:

Nem hagyhatod itt még a földi életet!

Még szerezhetsz csodás dallamot, zenét!

Dallamos, drága hangjának engedek…

Újra muzsikál porlepte zongorám,

És fülemben újra csengenek a hangjegyek,

Így megírok egy mesés szimfóniát.

Egyedül

Hiába találtam erre az útra,

Magányosan állok a világ tetején.

Hiába tekintek vissza a múltba, –

Csak álmaim űzöm - az semmibe vész.

Ma már sehová se mozdul a lábam,

Letépni se bírom az új gyökerét.

Reményeim, régen messzire szálltak,

Emlékeim elnyeli mély szakadék.

Silány borok íze marja a torkom.

Mit adhat az élet? Csaló lebegést?

Mit ér vagyon? Bús magány lesz a sorsom,

Netán hazug és szomorú ölelés??

Nem alhatom éjjel, Bűnöm eléget…

Enyém a veszély, de enyém a világ!

Feladni sikert, gyönyört, mit elértem?

Ne várd! Soha! Most vagyok én a király!

Ha szürke köd már agyadra telepszik,

Ha már meg se ismered édesanyád,

Ha már valamennyi gyertya kialszik,

S szemedben kihunyt a vidám lobogás,

Ha összes barátod messzire űzted,

Ha senki se nyúl remegő kezedért,

Ha nem tudod már, ki áll meg előtted,

Na akkor, az életed véget is ér!

Elszálló évek

Más dolgok fontosak húsz évesen,

Így az ifjú, mindenen csak kacag.

Élvezi még nagyon a könnyed életet,

Őneki most minden, harmatos tavasz.

Emlékszel még? Bár sok-sok éve volt;

Karjait kitárta feléd a nagyvilág,

Szíved zakatolt, lázasan dobolt,

És tiéd volt minden illatos virág.

Egyszer csak neked is lett családod,

És hirtelen felnőtt lettél — talán.

Megtaláltad magadnak a boldogságot,

S érezted is, hogy gyorsan tova száll.

Sok-sok évvel később, egy hajnalon,

Hűvös szél rohant keresztül a szobán,

És az ősz benézett a nyitott ablakon,

Máris hajadon ült a deres csillogás.

Még neked szól a dal, de már közel a tél,

Már azért kicsit langyosabb a napsugár,

És valami halkan súgja feléd: