Mara Andeck

Sisi
A
császárné
csillagai

Kossuth Kiadó

Tartalom

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

Epilógus

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Lányaimnak

és húgaimnak

Csak a királykisasszony igazgatja a koronáját, ha baj van, a valódi királynő a kardjáért nyúl.

Egy császárné költői gondolatai

A bámészkodókhoz

Ó, bár elfogyna már a sok

Bámészkodó köröttem!

Hisz annyit bízvást mondhatok:

Csak embernek születtem.

Epém kavarja föl, mikor

Gusztálni kezd a jó nép,

Bensőmben ettől csak düh forr:

Egy csigaházba bújnék!

Színházban azt, ki nézni mer

Kis látcsövén, szemezve,

Megfojtanám helyben, mivel

Szerszámát rám szegezte.

Kibírhatatlan mindez itt,

Bizony legszívesebben

Fügét mutatnék őnekik,

S arcom helyett a s…

Ausztriai Erzsébet császárné, Sisi

(Mészöly Dezső fordítása)

Prológus

München, Ludwigstraße, Miksa-palota

Az 1837. esztendő szentestéjén Ludovika Vilma bajor királyi hercegnő, Miksa József bajor herceg felesége vajúdni kezd. A szülés könnyen és zökkenőmentesen zajlik, és az udvari rendtartás szigorú betartása mellett, tíz óra negyvenhárom perckor világra jön a hercegnő negyedik gyermeke. Egy kislány. Alighogy megfürdették és bepólyálták a kicsit, három, tanúnak rendelt minisztert vezetnek a hercegné pompás, fehér budoárjába, ahol már gyülekeznek a családtagok és az udvarhölgyek.

Ludovika büszkén mutatja be karácsonyi angyalkáját a látogatóknak.

Mivel herceg leányaként jött világra, az újszülött egy kis hercegnő. Születésnapjának köszönhetően pedig egyszerre karácsonyi és vasárnapi gyermek. Már születésekor van egy aprócska foga, amit szerencsés jelnek tekintenek.

A kicsit két nappal később megkeresztelik, ekkortól hivatalosan Erzsébet Amália Eugénia, Bajororoszág hercegnője a neve, amelyet keresztanyja, Erzsébet Ludovika porosz királyné után kap. Családi körökben először Elisének, majd Sisinek szólítják, amelyet a kor szokásának megfelelően sz-szel ejtenek, de csak egy s-sel írnak.

Bécs, Alter Fleischmarkt

Négy évvel és öt héttel később, 1842.

január 28-án, egy pénteki napon, Anna Staub hajadon szolgálólány röviddel éjfél után vajúdni kezd. A szülés simán zajlik, és Anna – bába barátnője, Susanna Finke segítségével – két óra körül világra hozza második gyermekét. Egy kislányt, aki a vártnál korábban látja meg a napvilágot.

Bécsben ekkoriban Anna Staubnak hajadon nőként szinte lehetetlen két kisgyereket felnevelnie. Első leánya, Albertine ekkor éppen tíz hónapos. Habár a fiatal nő a város szülőotthonában ingyenesen és orvosi felügyelet mellett szülhetne, majd beadhatná a gyermeket a lelencházba, ahol jól szituált nevelőcsaládot keresnének számára, Anna nem él a lehetőséggel. Az első kislány születésekor már megismerkedett eme intézményekkel. Saját bőrén tapasztalta meg, hogy a szülőotthonban a szülés során tíz-tizenkét órán át bámulják a nőket, és kívülről-belülről is alaposan megtapogatják. Megtudta, hogy sokuk röviddel utána meghal gyermekágyi lázban. Anna látta, micsoda rettenetes higiéniás körülmények uralkodnak a lelencházban, ahol a gyerekek ritkán érik meg az első születésnapjukat, a csecsemők holttesteit pedig a babák túlzsúfolt hálótermének közvetlen szomszédságában boncolják fel.

Anna Staub ezért úgy dönt, megkísérli a lehetetlent. Maga akarja felnevelni a lányokat, és jó életet teremteni számukra, kerül, amibe kerül. És már van is egy terve, hogyan. „A tudás hatalom” – ez lesz a mottója. És a másik: „Ami a fejedben van, azt senki el nem veheti tőled.”

A törékeny kislányt másnap a Franziska Seraphica névre keresztelik, de mindenki Fannynak szólítja.

1. fejezet

1863. április

Burgtheater, Michaelerplatz

– Meg van elégedve? – Mint minden fésülés után, megállok Zerline Gabillon mögött, és alázatosan lesütöm a szemem.

Aranykeretes tükör, előtte egy lámpalázas díva, mögötte én. Jól tudom, ez a kombináció igencsak robbanásveszélyes.

Kérdésem valójában okafogyott, hiszen már túl késő bármit is változtatni a frizurán, még ha Gabillon nem is volna elégedett. Az előadás tíz perc múlva kezdődik, ő játssza a főszerepet, és még csak a jelmezét sem vette fel. El kell fogadnia a munkámat, ezt ő is jól tudja.

De nincs is rajta semmi kivetnivaló. Mindent megtettem az elmúlt három órában, ami a hatalmamban állt, hogy a színésznő kezelhetetlen sörényét igazi hajkölteménnyé változtassam. Az imént még fakóvörös haját dióhéjfőzettel élénkítettem. Fénytelen, sprőd, göndör fürtjeit forró vassal leomló ékességgé simítottam, ennek során többször megégettem az ujjamat. Mindeközben a szép Zerline kényelmesen trónolt a fodrászszékben, és a rajongói leveleit olvasta. És bár már az első óra után úgy éreztem, a hátam ketté fog törni, a haját azért még gondosan be is fontam, póthajjal feldúsítottam, és rafinált, modern frizurának tűztem fel, amelynek készítését hetek óta minden este tiltakozó nővérem fején gyakoroltam.

A fáradság bőven megérte, ezt magam is látom a tükörben, amikor felpillantok. Gabillon haja úgy ragyog a gyertyafényben, mint a rózsafa. Nem túl magas homlokát a fonott hajkorona optikailag nyújtja, így bizalmatlan arckifejezése egyszerre nemesnek hat. Még a díva éles, kampószerű orra is, amely általában csőrszerűen mered elő, egyszerre büszkének és arisztokratikusnak hat az oldalt lágyan leomló fürtöknek köszönhetően.

Természetesen mégis a legnagyobb komolysággal kell kérnem, hogy értékelje a művemet, ez így illik. Zerline Gabillon elvégre manapság a leghíresebb színésznő a császári Burgtheaterben – én meg, hát igen, csak simán Fanny vagyok.

Bár titokban igen büszke Fanny… A gyertyafényben szinte feketének tűnő szemem szikrázik a munkám felett érzett örömtől, ezt is elárulja a tükör, úgyhogy gyorsan újra lesütöm a szemem. Nem okos dolog Zerline Gabillont öntudatossággal provokálni. Határozott elképzelései vannak arról, mi jár a személyzetnek. Jókedv és dicséret például nem.

Mint mindig, a díva válasza most is várat magára.

– Nos… – kezdi végül, de aztán újra elhallgat, és előrehajol, hogy jobban szemügyre vehesse magát a tükörben.

Idegesen figyelem, ahogy Zerline Gabillon a fejét először balra, aztán jobbra fordítja, kétkedőn megemeli az egyik szemöldökét, végül az orra elé húzgál egy tincset. Minden önuralmamra szükségem van, hogy ne vegyem zihálva a levegőt. Ha most meglazítja az egyik fonatot, minden odalesz, a premier pedig késve kezdődik. Egy ilyen estén az kész katasztrófa lenne! És aztán az egész rám fog hárulni, talán még az állásomba is kerül. Hát nem látja, hogy jobban néz ki, mint valaha? Nem bújhatna végre a jelmezébe? Gustl, az öltöztetőnő már várja hátul, a ruha a karján, izgalmában egyik lábáról a másikra áll.

– Érdekes – mondja a Gabillon végül, aztán Gustlhoz fordul. – Hol van a jelmezem?

Tehát köszönettel leléphetek. Ha nincs kritika, az már elég dicséret, ez Gabillon kimondatlan mottója. A premierek estéin pedig, amilyen a mai is, amikor különösen ideges, egy ilyen megjegyzést szinte úgy kell venni, mintha lovaggá ütött volna.

Tehát mosolygok, meghajlok, és azt susogom, nagyon szépen köszönöm, aztán olyan tisztelettudóan távozom, ahogy csak bírok.

Alig hagyom el az öltözőt, egyből elillan a nagy önuralmam. Mindkét kezemmel lesimítom a szoknyámat, és hölgyhöz kifejezetten méltatlan módon rohanni kezdek. Ha oda akarok érni a megfigyelőhelyemre, épp ideje indul nom. A színházban napok óta azt suttogják, hogy a mai premiert a császárné is megtekinti. Muszáj látnom őt. Már olyan régóta várok erre a pillanatra.

Igen, tudom, már az előző premierre is vártuk őfelségét, aztán mégsem jött el. De ez nem jelenti azt, hogy ma sem fog. Ellenkezőleg, még növeli is az esélyt. Mindenki azt mondja, hogy a császárné imádja a színházat, valamikor tehát el kell jönnie. Elvégre a hosszú gyógyüdülése véget ért már, egy ideje ismét Bécsben tartózkodik.

Végigszaladok a sötét folyosón, lerohanok a színpad mögötti keskeny lépcsőn, ott lelassítom a lépteimet. Csak semmi feltűnés!

A császári páhollyal éppen szemben van egy kis fülke, amit szinte senki sem ismer: oda tartok. Ott megállhatok a páholy mellvédjének takarásában, és anélkül szemlélhetem meg az uralkodócsaládot a terem szemközti oldaláról, hogy engem meglátnának. Korábban a császárné egyébként sohasem jött el a családdal.

Igazából itt senki sem tartózkodhatna, biztonsági okokból. Lehetnék valami gonosz ember is, egy kémnő, vagy akár egy merénylő. Fekete ruhámban azonban beolvadok a háttérbe, mintha ott sem lennék. A császárné pedig nagyobb biztonságban van velem, mint nélkülem, hiszen nekem semmi sem kerülheti el a figyelmemet.

Régóta készítem elő, hogy itt megbújhassak. A színházban töltött legelső munkanapom óta jó barátságban vagyok Joseffel, az emeletért felelős ültetővel. Mindig félrenéz, ha röviddel az előadás kezdete előtt kiürülő folyosókon fellopózom ide. Amikor meglát, ma is szinte észrevétlenül rám mosolyog, aztán elfordul, és úgy tesz, mintha egy nem létező porszemet kellene elhessegetnie a libériájáról.

Kifulladva érem el rejtekhelyemet, mélyen behúzódom a fülkébe, és egy gyors pillantással meggyőződöm róla, hogy a császári páholy még üres.

Szeretem ezeket az előadás kezdete előtti perceket. Már mindenki a helyén ül, én pedig megcsodálhatom az alattam elhelyezkedő, tiszteletre méltó, frakkos urakat és a csillogó selyembe öltöztetett hölgyeket, akik beszélgetnek, nevetnek, vagy diszkréten egymást figyelik színházi látcsövükkel. A mennyezetről lógó, aranyozott csillár meleg fénye beragyogja a függönyre festett jelenetet: Apollót ábrázolja, színpompás öltözéket viselő pásztorok körében. Felül vörös bársonydrapéria húzódik ívben, olyan előkelően és pompásan, hogy a látványától mindig libabőrös leszek. A levegő a hölgyek ibolya- és rózsavizétől illatos, a zenekar halkan keringőt játszik, hogy segítse a beszélgetést, én pedig testem minden idegszálával érzem, hogy a császári Hofburgban vagyok, egyetlen folyosó választ el a császári család termeitől. Milyen felemelő érzés!

Vajon hol lehet a császárné? Talán éppen most lépked végig azon a folyosón? Vagy ma sem jön el…?

Még egyszer végigjártatom a szemem a közönségen. Máris látcsövek szegeződnének a páholyra?

Nem, semmi jele, hogy a finom hölgyek és urak a császári pár megjelenését várnák. Mindenki teljes mértékben magával van elfoglalva. Az udvari cukrászat, a Demel inasa pedig még mindig a földszinti széksorok között járkál, és azt kántálja: Fagylaltot! Limonádét! Mandulatejet tessék!

Hirtelen megkondul egy harang. De nem az, amely általában az előadás kezdetét jelzi, hanem egy tisztább, finomabb hang, amely egészen halkan, a zenekari árokban csendül fel. A pusmogás elapad, az édességárus kisurran a teremből. A karmester a pálcájával jelt ad, a zene elhallgat, majd a zenészek egy emberként emelkednek fel székeikről, és mindnyájan mély meghajlásba omlanak. A közönség azonnal követi a zenekar példáját, még én is, kis fülkémben önkéntelenül felcsippentem a szoknyámat, és meghajtom a térdem.

Amikor felegyenesedem, a szívem kihagy egy ütemet. Ott vannak. Mindketten. A császárné sokkal fiatalabbnak tűnik, mint gondoltam, a császár pedig alacsonyabbnak látszik mellette, mint a császári családot ábrázoló képeslapokon. Mint mindig, most is egyenruhát visel, ma épp egy világoskéket, mellkasát rendjelek díszítik gazdagon. A ritkás, göndörített pofaszakáll, amelyet egy ideje visel, sajnos nem igazán illik az arcához, nekem jobban tetszett anélkül. A császárné ellenben varázslatosan szép. Sokkal sugárzóbb, mint két évvel ezelőtt volt.

Akkor épp Bécs utcáin kocsizott, az üveg mögött sápadtnak és püffedtnek láttam az arcát. Habár ekkor csak huszonhárom esztendős volt, mégis öregnek és kimerültnek látszott. Sírt, ebben bizonyos vagyok, pedig az útszéli nagy tolongásban csak egy rövid pillantást vethettem rá. Ekkoriban beszéltek ilyen-olyan okokról. Betegség. Házassági problémák. Viták az anyóssal.

Ma azonban épp az ellenkezője látszik: Erzsébet egyenesen sugárzik, a sorokon végigfutó moraj kétségkívül szépségének szól. Krémszínű selyemruhát visel, amely a lehető legelőnyösebben emeli ki gesztenyebarna haját és világos bőrét. Habár sminkelni köztudottan nem engedi magát, telt ajka piros, orcáján pedig hamvas rózsaszín játszik.

Persze Ferenc József igazából nem alacsony, elvégre ő a császár. Erzsébet számít magasnak a nők között. Cserébe olyan kecses, mint egy fiatal lány. És csodálatosan gyengéd, nagy szeme van. Még a távolból is szinte megbabonáz.

A legszebb azonban a haja. Vagy csak én gondolom így, mert a hajszobrászat a mesterségem? Nem, bizonyára mindenkinek feltűnik. Erzsébet haja kifejezetten dús, és csodálatosan fényes. Biztos vagyok benne, hogy természetes módon ilyen dús, az ilyesmit azonnal megismerem. Póthajra, mint amilyet Zerline Gabillon is visel, egyértelműen nincs szüksége a császárnénak. Frizurája egyszerű, és egyetlen ragyogó, gyémántokkal díszített diadém ékesíti, pompás dekoltázsán hozzáillő gyémánt nyakék szikrázik.

Félrehajtom a fejemet, és kritikus pillantással szemlélem meg az udvari fodrász művészetét. Bizonyára nem gyakorlatlan, azt el kell ismernem. A hajköltemény azonban ötlettelen, és sajnos középen választotta el őfelsége haját, amely régimódi, majdhogynem parasztos hatást kelt. Kár, hogy a nagy utazás utáni első nyilvános szereplés alkalmával Erzsébet frizurája ilyen kevéssé fenséges… Milyen elragadóan mutatna egy olyan fonott hajkoronával, amilyet Gabillon visel! Erzsébet persze így is szép. De még milyen szép!

A zenekar újra rákezd. A nyitányt játsszák, mire minden néző visszaereszkedik a székére. Amikor a függöny oldalra siklik, a pillantások tétován a színpad felé vándorolnak.

Úgy tűnik, mintha a császárné láthatóan megnyugodott volna, mióta nem ő áll a figyelem középpontjában. Különös. Ha olyan szép lennék, mint ő, büszkén fogadnám a közönség pillantásait. Kiélvezném, ebben biztos vagyok.

Az éppen kezdődő darab egy francia vígjáték, Az attasé. A színpadon íves szófák és egy aranyozott asztal áll, székekkel. Eltéveszthetetlen, hogy gazdag emberek szalonját kívánja ábrázolni. A díszlet ünnepélyes öltözékű vendégekkel telik meg, akik beszélgetésbe mélyedve sétálnak a színpadon. Társalgásukból kiderül, hogy mindannyian egy hölgy érkezését várják izgatottan, aki gazdag férje halála után hirtelen jó parti lett. A jelen lévő urak körében ez szemlátomást bizonyos vágyakat ébreszt.

Most felbukkan az említett hölgy, akit Zerline Gabillon játszik, és akinek egyelőre semmi más dolga nincs, mint csinosnak és törékenynek látszani, ami az általam készített frizurának köszönhetően kifejezetten jól is megy.

– Igen kevés gyémántot visel – mondja az ifjú Franz Kierschner, aki a darabban egy Ramsay nevű kapzsi fiatalembert játszik, és most elgondolkozva néz Gabillon után.

Friederike Kronau, szerepe szerint az élesnyelvű Scarpa báróné, felhúzza az egyik szemöldökét, és pimaszul megjegyzi:

– Kevés gyémánt? Nos, ez a jó ízlés egyértelmű jele.

Jóságos ég! Komolyan ezt mondta? Igen, ezt. A színházteremben hirtelen olyan csend lesz, hogy egy lehulló gombostű zaját is meghallanánk. De senki sem mozdul, még a gombostűk sem, és senki sem meri pillantását a gyémántokkal gazdagon ékesített császárnéra vetni, akit véletlenül épp most sértettek meg.

Ha Erzsébet most felemeli a kezét, és int, a császári páholy függönye bezárul, az előadásnak pedig visszavonhatatlanul vége. Hiszen az az előírás a Burgtheaterben, hogy ha a császári család egy tagjának nem tetszik egy előadás, azt leveszik a műsorról.

A császárné azonban nem int, a darab folytatódik, mindenki fellélegzik.

Rajtam és a császáron kívül feltételezhetően szinte senki sem látta, hogyan reagált Erzsébet: halkan felnevetett! Ugyan sebesen felemelte a legyezőjét, hogy elrejtse az arcát, de én világosan láttam. És ettől még jobban elvarázsol ez a császárné, aki nem sokkal idősebb nálam, és a vállán viselt minden teher ellenére ilyen természetesen tud nevetni.

Amikor kicsivel később a szünetre csengetnek, mintha álomból ébrednék. Fogom a szoknyámat, elhagyom a fülkét, és visszasurranok, hogy újra Gabillon hajának és szeszélyének áldozzam magam.

A művészfolyosó jelmeztárainál azonban tumultus alakult ki. Az egész társulat a folyosón tolong, a domborodó krinolinok elállják az öltözőhöz vezető utat. A színésznőknek ilyenkor elvileg sürgősen a tükör elé kellene ülni, hogy frizurájukat felfrissítsék, orrukat pedig újrapúderozzák. De mindenki Friederike Kronaun sajnálkozik, aki kijelentésével kínosan belenyúlt a csalánba.

Zerline Gabillon olyan mesterkéltnek hat, mintha sajnálkozása a színpadi szerep része lenne. Megjátszott kétségbeeséssel tördeli a kezét, és így kiált:

– Remélhetőleg ennek nem lesz semmiféle szörnyű utójátéka!

Aki azonban ismeri, tudhatja, hogy legnagyobb riválisának valójában az elképzelhető legszörnyűbb dolgokat kívánja a fejére.

A szerencsétlen Kronau nagy zsebkendőt tart az arca elé, és abba szipog.

– Honnan sejthettem volna, hogy a császárné ma este ilyen sok ékszert visel? – zokogja.

– Sejteni talán nem sejthette – sziszegi Zerline Gabillon. – De látni mindenki láthatta!

Sajnos elfelejti közben lehalkítani a hangját, így hát mindenki hallja a szavait. Most róla suttognak.

Gabillon elvörösödik, zavarában lesüti a szemét, és engem kémlel – rosszkedvét pedig rajtam tölti ki.

– Fanny, hol maradsz már ilyen soká? A frizurám kész katasztrófa. Azonnal szüntesd meg ezt a két fityegő tincset! Úgy nézek ki, mint egy kócos cselédlány.

Nem, nem úgy néz ki. De úgy hangzik, méghozzá mint az a fajta, amelyik a halpiacon pöröl kereplő hangon.

Ezt nyilván nem mondom ki, csak gondolom. És persze engedelmesen bólintok, gyorsan utat török magamnak, hogy kefét, pomádét és hajtűt hozzak. A hátérben még mindig hallom Kronau zokogását, aki szinte retteg, hogy illetlen viselkedése miatt magas körökből éri majd büntetés.

Ez a félelem nem alaptalan. Kronau mondata ugyan a szerepéhez tartozott, a császárné pedig nem kifogásolta, Lanckoroński gróf, a császári főkamarás azonban állítólag öreg, beteg, nagyon ingerlékeny, és árgus szemekkel ügyel a Burgtheaterre. Én személy szerint ezért nem is hiszem, hogy Kronau ezt sértetlenül megúszhatja.

Kicsivel később megint Gabillon mögött állok, és hagyom, hogy ugráltasson. Az ajtón keresztül még mindig hangzavar szűrődik be, a díva pedig folyton félrehajtja a fejét, hogy egyetlen hangot se szalasszon el. Így hogy készítsem el a haját?

Hirtelen elnémul a lárma, egyetlen férfihang vakkant parancsokat. Lépteket hallok, ajtók csapódnak be. Aztán minden elcsendesedik. A tükörben figyelem, hogyan játszik a gonosz mosoly Gabillon ajkán. Bizonyára élénken maga elé képzeli a Friederike Kronau és Lanckoroński gróf között lejátszódó párbeszédet.

Határozott kopogás szakítja ki a dívát édes-mérges álmából.

– Tessék befáradni – selypegi mézesmázosan.

Aranygombos libériát viselő szolga jelenik meg.

– Parancs, egészen magasról – jelenti pattogósan. – Lanckoroński gróf azonnal… – A hangja megbicsaklik, megköszörüli a torkát. – Azonnal beszélni kíván Zerline Gabrillon kisasszonnyal.

Gabrillon megrémül.

– Micsoda? Velem?

– Kérem, kövessen – mondja a libériás kurtán.

– De nekem mindjárt vissza kell mennem a színpadra – leheli Gabrillon. Egyszeriben olyan finomnak és törékenynek tűnik, mint Heilbronni Katica szerepében, még a pilláit is úgy rebegteti, mint a Kleist-darabban.

A szolga szótlanul a dívára pillant.

Gabillon megrázkódik, lesimítja a szoknyáját, felemelkedik, állát sápadtan és eltökélten szegezi előre. Aztán hősies arccal követi a férfit, ki a szobából. Ezt a pózt is ismerem. Így vonul a büszke Zerline orléans-i szűzként a csatába vagy a máglyára.

Nyitva hagyja az ajtót, és alig halnak el a léptei, a folyosón újra susmogás támad.

– Tévedés történt? – Heinrich Beckmann hangját hallom.

– Előléptetés – találgat Franz Kierschner. – Ma nagyon jól játszik.

– Talán végre kiderült, hogy folyton, mindenért és mindenkit kigúnyol. – Ezt Kronau mondja, aki szemlátomást visszanyerte az önbizalmát.