Georg Purvis

A '70-ES ÉVEKBEN

részlet

Corvina

Pink Floyd in the 1970s © 2021 by Georg Purvis
Originally published by Sonicbond Publishing Ltd

Hungarian translation © Wolf Péter, 2022
A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Georg Purvis: Pink Floyd in the 1970s, Sonicbond, UK, 2021

A borítót tervezte: Székelyhidi Zsolt
Borítófotó: Roger Waters a Live at Pompeii koncertfilmben

Kiadja 2022-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6875 8

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

„…bejöttünk?” – Előszó

Első fejezet: 1970

Atom Heart Mother

Második fejezet: 1971

Relics

Meddle

Harmadik fejezet: 1972

Obscured By Clouds

Negyedik fejezet: 1973

The Dark Side Of The Moon

Ötödik fejezet: 1974

Hatodik fejezet: 1975

Wish You Were Here

Hetedik fejezet: 1976

Nyolcadik fejezet: 1977

Animals

Kilencedik fejezet: 1978

Tizedik fejezet: 1979

The Wall

„Nem ez az, ahol…” – Utószó

Akik nélkül…

Források

Ezt a könyvet azoknak a barátaimnak, családtagjaimnak és szeretteimnek ajánlom, akik már nincsenek köztünk, de az emlékük mindig velünk marad:

Donald Hawknak, akitől az első CD-met, a The Dark Side of The Moont kaptam, és nagyanyámnak, Margie-nak:
„Bárcsak itt lennél.”

és Finn-nek:
„Van abban a macskában valami megmagyarázhatatlan.”

„…bejöttünk?”

Előszó

A londoni Regent Street Polytechnic két építészhallgatója, Roger Waters és Nick Mason 1963-ban csatlakozott közös barátaik, Keith Noble, a testvére, Sheila és Clive Metcalfe együtteséhez. Az ötfős zenekar még ebben az évben kibővült Richard Wrighttal, és felvette a Sigma 6 nevet. Waters szólógitározott, Mason dobolt, Wright pedig ritmusgitáron játszott. A csapat régi Searchers-számok mellett menedzserük – egyben szintén diáktársuk –, Ken Chapman újonnan írt számait játszotta magánrendezvényeken, a repertoárt pedig a politechnikum egyik teakonyhájában tartott próbák során tökéletesítették. Waters és Mason azonnal jó barátok lettek, és össze is költöztek, a következő évben Bob Klose is csatlakozott hozzájuk a közös albérletben, hamarosan pedig mint gitáros a Sigma 6-hez, Waters basszusgitárra váltott, eközben az együttes felállása és neve folyton változott. A Sigma 6-ből később Meggadeaths lett, majd az Abdabs, később a Screaming Abdabs nevet vette fel, ezután volt Leonard’s Lodgers és Spectrum Five, hogy aztán a tagok végül a Tea Set név mellett döntsenek.

Metcalfe és a Noble testvérek 1963 végén kiléptek, a tagok meghívására viszont ugyanekkor csatlakozott gitárosként Waters gyerekkori barátja, Syd Barrett. Mason így emlékezett vissza: „Egy olyan korban, amelyben mindenki nagyon kamaszosan és feszélyezetten próbált lazának látszani, Syd már-már divatjamúltan közvetlen volt; első találkozásunk maradandó emléke, hogy képes volt odajönni hozzám, hogy formálisan bemutatkozzon.” Klose meghívására szólóénekesként érkezett a csapatba Chris Dennis, aki a Légierőnél dolgozott technikusként, és a zenekar Wright kapcsolatai révén lefoglalt némi stúdióidőt West Hampsteadben, hogy felvegyék néhány számukat. Dennis nem sokáig volt az együttes tagja: a Légierő Bahreinbe vezényelte, így Barrettre maradt a szólóéneklés feladata, és ő lett a csapat frontembere. A Tea Set életében a változások kora következett. Klose szülei nyomására felhagyott a zenéléssel, így Barrett maradt az egyetlen gitáros is. A csapat viszont a Kensington High Street közelében működő Countdown Club házi zenekara lett, ahol három, egyenként 90 percnél is hosszabb koncertet adtak. Mivel a repertoárjuk még mindig csak meglehetősen ködös formában létezett, rájöttek, hogy az előadásaikat úgy is megtölthetik tartalommal, ha a számokat hosszú szólókkal – vagy ahogy később ismertté váltak: „hangszeres őrültködésekkel” – egészítik ki. Jelentős változás volt, hogy Barrett 1965 végén – amikor feltűnt nekik, hogy egy másik Tea Set nevű csapattal szerepelnek ugyanazon a plakáton – új nevet adott a zenekarnak. A két blueszenész, Pink Anderson és Floyd Council tiszteletére, akiknek lemezei gyakran forogtak a lejátszóján, Barrett a Pink Floyd Sound nevet választotta.

A csapat tovább bővítette rajongótáborát, 1966 decemberében pedig a London School of Economics előadója, Peter Jenner is jelen volt egy Marquee Clubban tartott koncertjükön. Jennerre nagy hatással volt az egész csapat, de különösen a Barrett és Wright által keltett zajok, ezért bemutatkozott a zenekarnak, és felvetette, hogy üzlettársával, Andrew Kinggel együtt vállalnák a menedzselésüket, amit ők el is fogadtak. Az ügyvitel első teendőjeként a nevet egyszerűen Pink Floydra rövidítették, második lépésként pedig Jenner örökségéből új hangszereket vásároltak 1000 font értékben (ami tetemes summa volt, mai áron 18 300 fontnak felelne meg). Egyúttal megalapult a Blackhill Enterprises, amelynek égisze alatt Jenner és King más ügyfeleket is vállalhatott.

A Pink Floyd tovább dolgozott a hangzásvilág fejlesztésén, és kezdetleges, de annál feltűnőbb fényjátékokkal egészítette ki az előadásait, amelyek eredetileg szinte csak hosszas hangszeres őrültködésekből álltak. Emellett viszont tovább dolgoztak új zenei anyagok megírásán is. Habár „Take Up Thy Stethoscope and Walk” és „Walk With Me, Sydney” címen Waters is jegyzett már két dalt, melyek egyike sem ért sokkal többet a bakelitnél, amire nyomták őket (és semmit nem jeleztek előre Waters későbbi mesteri szövegírói tehetségéből – de hát mindannyiunknak el kell kezdenie valahol, nem?), a zenekar meghatározó dalszerzőjévé Barrett avanzsált, akinek álomszerű és mély gondolatokkal teli dalai mögött egy törékeny szerzői elme sejlik fel, egy olyan művész, aki a legbanálisabb, mindennapi jelenségek (macskák, biciklik, madárijesztők) köré is fenséges alkotásokat képes varázsolni. A dalok a kábítószer-használatra is utalást tesznek: az egyik korai szám, a „Candy and a Currant Bun” eredeti címe „Let’s Roll Another One” (Tekerjünk még egyet) volt, ami meglehetősen ártatlannak tűnik ugyan, ám Barrett ekkorra – egyéb pszichedelikus szerek fogyasztása mellett – rendszeres LSD-használóvá vált, ami nemcsak a dalszerzői vénájára, hanem az elmeállapotára is hatással volt.

1966 októberének végére lefoglaltak egy stúdiót, hogy felvegyenek néhány demót, amivel Jenner és King a lemezkiadóknál házalhat. Jenner rajongással emlékezett vissza az együttes fejlődésére: „Akkor döbbentem rá, hogy képesek lesznek saját maguk megírni minden anyagukat: Syd szinte egyik napról a másikra vált dalszerzővé.” Jól jött, hogy a csapat a londoni underground zenei színtéren az anyag nagy részét élesben is tesztelhette. Az egyik ilyen helyszín, ahol rendszeresen feltűntek, a UFO Club volt, amelynek vezetője, Joe Boyd az egyik fellépés hallatán úgy döntött, vállalja egy stúdiófelvétel finanszírozását a zenekar számára. 1967. január 29-én a Pink Floyd megjelent a Sound Techniques stúdióban, hogy „Arnold Layne” és „Candy and a Currant Bun” címmel rögzítsék első kislemezük két számát. Három nappal később a csapat lemezszerződést írt alá az EMI kiadóval, és átvett egy 5000 fontos előleget.

Bár zseniális popszám, az „Arnold Layne” sem a zenei promóterek, sem a rádiós műsorszerkesztők számára nem volt könnyen emészthető darab: a transzvesztitizmusra tett utalásai miatt több rádióállomás le is tiltotta. A kereskedők ugyanakkor rájöttek, hogy az egymással ütköző álláspontok miatti érdeklődés eladásokra is átváltható, így a kislemez az Egyesült Királyságban a 20. helyig jutott. A következő kislemez, a „See Emily Play” még nagyobb sikert ért el, és egészen a slágerlista 6. helyéig tört előre, ami már ahhoz is elengedő volt, hogy a zenekar bekerüljön a Top of the Pops című, jelentős véleményformáló hatással bíró tévéműsorba. Ekkorra azonban Barrett már sajnos olyan mennyiségű LSD-t fogyasztott, hogy az élő fellépések sokszor akadozóvá váltak. A tévés megjelenések még kaotikusabbra sikerültek, mivel Barrett gyakran úgy döntött, nem hajlandó előadni a felvételre tátogás pantomimjátékát. Mason később arról számolt be, hogy a csapat ekkoriban már jelentős változást észlelt a viselkedésében, és hogy „teljes mértékben eltávolodott mindattól, ami körülötte folyt”.

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó és szerkesztő: Király Levente, a Corvina igazgatója
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Macskássy Zsuzsa

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Caladea – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
PT Sans – SIL Open Font License