RENÁTA W. MÜLLER

GRAYSON

A gyémántfiú

Maffia sorozat 4.

ISBN 978-615-6306-07-4

A könyv szerzői jogvédelem alatt áll. Jelen e-könyv mindennemű másolása, továbbadása törvénybe ütköző és tilos. Légy VALÓDI könyvszerető olvasó, ne lopj könyvet!

Tartalom

Semmirekellő

Emlékezés

Szülői szigor

Két évvel később

Fordul a kocka

RÉGI ISMERŐS

Döntések és következményeik

Mera

Sötét utakon

Mera

Az édenkert vendégei

Mera

A nagy nap

Három évvel később

Mera

Megzsarolva

Mera

Kiszolgáltatva

Mera

Hajsza

Gyógyulás

Mera

Búcsú

Új kezdet

Beleolvasó a Lázadó c. regénybe

1. Fejezet

Semmirekellő

– Harlan, te istenátka! Mozgasd a segged, letették érted az óvadékot.

Az ügyeletes őrmester hangja legmélyebb álmomból ébreszt. Résnyire nyitom a szemem, és morogva oldalra fordulok, de a pad túl keskeny. Puffanva a cella kőpadlóján landolok, fejem belesajdul a durva földetérésbe. – Picsába – morgolódom, és nehézkesen álló helyzetbe húzom magam. A tegnapi megint egy durva este lehetett. Gondolom, mert a részletekre csak elmosódottan emlékszem. Rémlik valami a kocsmáról, billiárdról és néhány nagydarab tetkós fazonról, akik nem vették jó néven, hogy elvesztették a fogadást. Boxerek, whisky-s üvegek képe is be-beugrik homályosan. Megdörzsölöm a szemem, és a nyitott cellaajtó felé támolygok. Köpni próbálok, de nyelvem a szájpadlásomhoz van tapadva, a torkom olyan száraz, mint a tapló.

– Hé, öreg, hol lehet itt valami piához jutni? – bandzsítok a köpcös zsarura.

Az előtér felé lökdös, közben az orra alatt morogja:

– Feleségül ne vegyelek, fiacskám? Húzd el a csíkot innen, mielőtt meggondolom magam! Anyuci már repesve vár – villantja elő foghíjas mosolyát.

– A picsába – bukik ki belőlem másodszor is.

Mekkora blama, hogy megint anyám jött értem. A múltkori balhém után világosan megmondták, hogy nincs több dobásom, úgyhogy lélekben megpróbálom felkészíteni magam rá, hogy a szar most telibe kapja a ventillátort.

– Ki kéne mennem a mosdóba, főnök.

– Akkor kapd össze magad, fiú – biccent a folyosó vége felé kelletlenül. – Nem fogom tartani neked.

A bidéhez szédelgek, és fél kézzel megtámaszkodom a fehér csempén. Fejemet hátradöntve, nagyot nyögve könnyítek magamon. Szemügyre veszem a képemet a tükörben; néhány karcolás, lila monokli a bal szemem alatt. Az ingem cafatokban, a hajam szanaszét áll, mint a szénaboglya. A számnak olyan íze van, mintha egy görény belehugyozott volna. Vicsorítok egyet, a fogaim legalább még megvannak. Anyám így is rohadtul ki lesz akadva. Megeresztem a vizet, és óvatosan megmosom az arcom. Nedves kézzel úgy-ahogy megpróbálom ráncba szedni a sérómat, eligazítom magamon az inget, de az összkép még mindig siralmas.

Aláírom az elbocsátási papírt, aminek az alján már ott díszeleg anyám kerek betűs, precíz aláírása: Raven Bertone-Harlan.

Hunyorogva lépek ki az őrs kapuján, kezem a szemem elé emelem az éles napfény ellen. Fújok egy nagyot, aztán megindulok az utca másik oldalán parkoló ezüstszürke Ferrari felé. Anyám rendíthetetlenül esküszik az olasz kocsikra. Hiába… a digo gének.

Beszállok az anyósülésre, és megeresztek egy vigyort felé.

– Helló, Rae!

Egyenesen előre néz ki a szélvédőn, még egy pillantást sem vet rám. Zord hangon megszólal:

– Ezerszer mondtam, hogy ne nevezz így.

– Bocs, anya. És kösz, hogy kihoztál.

Idegesen megrándul a szája széle, rohadtul igyekszik, hogy visszafogja magát. Aztán felém fordul, és kreolszínű bőre most még inkább kihangsúlyozza kékeszöld szeme fenyegető villanását. Lassan a feje fölé emeli a kezét.

– Idáig vagy a szarban, Gray. Idáig.

Ismerem jól anyámat, a végletek embere. Ő a legjobb haver, ha arról van szó, de ugyanúgy szétrúgja a seggemet, ha elég okot adok rá. Jelenlegi kedélyállapotát látva a legjobb, amit tehetek, ha kussban maradok.

Beindítja a motort, de mielőtt a gázra lépne, áthajol az én oldalamra, és kinyitja a kesztyűtartót. Kivesz belőle egy kisüveg ásványvizet, és gondoskodó anyai ösztöneit szabadjára engedve, az ölembe vágja. Előre görnyedek az ütéstől, ahogy a palack az ágyékomhoz csapódik, de összeszorítom a fogam.

– Kösz – mondom, és egy alaposat húzok a vízből. Míg besorol a forgalomba, azt kezdem fogalmazgatni, hogy a bánatba magyarázzam ki magam, mert ezúttal tényleg túlfeszítettem a húrt.

– Anya…

Felemeli a kezét, és szigorúan leint.

– Ne most.

Becsukom a szám, és megvonom a vállam. Legalább megpróbáltam. Sóhajtva kényelembe helyezem magam az ülésen, így legalább van egy kis időm összeszedni magam, és kidolgozni egy védekező stratégiát, mielőtt a szüleim alaposan megszorongatják a tökeimet.

Emlékezés

Nem arról van szó, mintha szándékosan csinálnám. Utálok csalódást okozni anyámnak, komolyan. Sosem úgy indulok neki egy kalandnak, hogy akkor most alaposan belehúzok, hogy minél inkább kiakasszam az ősöket. Ezek csak úgy megtörténnek velem, anélkül, hogy komolyan keresném a balhékat. Szemem sarkából vetek egy óvatos oldalpillantást anyámra. Fekete, vállig érő hajába egyetlen ősz hajszál sem keveredik. A bőrét bármely tinilány megirigyelhetné, még a pár szarkaláb ellenére is, ami a szeme sarkában húzódik, ha mosolyog. Tökéletes a profilja, öntudatosan csillogó szemei erős jellemről árulkodnak. Tudom, nem szokás ilyesmit mondani az embernek a saját anyjáról, de Raven még mindig állati jó nő. Fiatal korában nagyon menő csaj volt. A leghíresebb divatcégeknek modellkedett, Milánó meg Párizs kifutóin mutatta be a ruháikat. Hiába múlt el azóta több mint 20 év, úgy látszik, van, akin egyszerűen nem fog az idő. Nem egyszer verekedtem össze az osztálytársaimmal amiatt, mert a nyálukat csorgatták utána, és sikamlós megjegyzéseket tettek rá. Aztán amikor a diri behívatta az őseimet az újabb balhé miatt, én csak sunnyogtam, mint szar a kukoricásban. Kínos lett volna elmondani, hogy mi miatt vertem be az osztálytársaim pofáját. Az volt a szerencsém, hogy sosem okozott gondot a tanulás, főleg a logikát igénylő tantárgyakat vágtam, így nem igazán tudtak fogást találni rajtam a tanárok.

Hát, igen, a szüleim szerelmi történetéről mindig is legendák keringtek családon belül. Enyhén szólva viharos volt a megismerkedésük az egyetemen. Apám, Rafe Harlan a rögbi csapat sztárja volt, és hogy némi extra bevételre tegyen szert, drogdílerként ügyeskedett a kampusz területén. Anyám akkoriban inkognitóban járt a St. Thomasra. Érthető módon nem akarta nagydobra verni, hogy a hírhedt maffia dinasztia, a Bertone klán tagja. Az afférjuk később valami hülye félreértés miatt csúfos véget ért, és anyám Londonig menekült előle. Aztán amikor évekkel később a sors újra összehozta őket, hogy is mondjam… a körülmények akkor sem voltak ideálisabbak. Anyámat egy konkurens maffia család ki akarta nyírni, és találd ki, kinek jutott a megtisztelő feladat, hogy megvédje az életét. Stimmel. Apám volt a mázlista. Anya azóta is somolyogva emlegeti, hogy szegte meg az önmagának tett ígéretét apa miatt. A Cosa Nostrához kapcsolódó családja miatt megesküdött ugyanis, hogy ő majd jobban csinálja, mint a szülei. Szentül megfogadta, hogy nem áll le olyan balhés palival, akinek bármi köze van a szervezett bűnözéshez. Erre pont apámba zúgott bele, aki a világ legnagyobb szélhámosa. Na ja, ennyit az ígéretekről. Szóval az őseim heves és vad szerelmi története gyakorlatilag végigkísérte a kölyökkoromat. Az indulatok idővel azért csillapodtak, miután Észak-Írországba költöztünk. Anyám édesanyja ír lány volt, és tőle örökölt egy tengerre néző vidéki házat a domb tetején Newcastle-ben. Egy ideig ingáztak a nyugalmas vidék és London között, mert apámat a Harley üzlete a fővároshoz kötötte, de miután megszületett az öcsém, Davide, végleg Newcastle-ben telepedtek le. Az igazsághoz az is hozzátartozik, hogy mielőtt a motorokkal kezdett volna üzletelni, apám a maffiának dolgozott testőrként. Egész életében a törvénytelenség vékony határán egyensúlyozott, a szürke zóna az ő élettere. A faterom folyton seftelt valamivel, meggyőződésem, hogy ez a vérében van. A két nagybátyám, anyám unokatestvérei, Alessandro és Cristiano Bertone pedig az Államok keleti partján uralkodó Cosa Nostra vezérei. Igazi keményfiúk, akiket mély tisztelet övez alvilági körökben. Nem akarok felvágni vagy hasonlók, csak azért említem mindezeket, hogy rávilágítsak, én gyakorlatilag az anyatejjel szoptam magamba a szervezett bűnözés alapjait.

Kölyökkoromban azt hittem, apám sikeres Harley Davidson üzlete miatt vagyunk olyan faszán eleresztve anyagilag. A hatalmas felújított ház Newcastle-ben, egy másik vityilló úszómedencével Londonban, a rengeteg utazás tengerentúlra, luxusnyaralások, kocsik. Aztán ahogy idősebb lettem, és kezdtem jobban belátni a kulisszák mögé, rájöttem, hogy apám sokkal nagyobb bizniszben utazik, mint a motorkereskedés. A kapcsolat a szüleim és a nagybátyáim között sosem szakadt meg. Rafe néha elutazott pár hétre az Államokba, hogy kisegítse Sandrót és Christ bizonyos ’családi’ ügyekben. Hogy ezek pontosan mik is voltak, azt nekem persze nem kötötték az orromra. Most már tudom, hogy amikor monoklival a szeme alatt, vagy eltört bordával tért haza ezekről a kiruccanásokról, akkor nem motorbalesete volt, ahogy nekünk, gyerekeknek beadták. A Bertone testvérekkel volt úton, és a klán tagjaként holtbiztos, hogy nem gyöngyfűző tanfolyamon vettek részt. Anyám, bár nem vette jó néven, de nem is próbálta megakadályozni az efféle kalandjait. Raven a Cosa Nostra köreiben, domináns hímekkel körbevéve nőtt fel. Túl okos asszony ahhoz, hogy olyan harcokat vívjon, amiket úgysem nyerhet meg.

A gyémántokkal való kereskedést viszont apám saját szakállára kezdte, ebben biztos vagyok. A Dél-Afrikából érkező Harley alkatrészek között becsempészett drágaköveket hol Londonban, hol Párizsban adta el a feketepiacon. 16 voltam, amikor először magával vitt egy zugkereskedőhöz, akinek csiszolatlan gyémántot adott el. Le voltam nyűgözve, mint ahogy minden 16 éves kölyök le lett volna, aki unja az iskolát, és akcióra vágyik. Emlékszem a dél-afrikai Malcolm Jansen alkalmi látogatásaira a házunkban. Apa az üzlettársaként mutatta be a nála idősebb férfit, csak azt nem tette hozzá, hogy a Dél-afrikai Köztársaságból illegálisan kicsempészett drágakövekkel kereskedtek. Jansen látta el apámat az értékes kavicsokkal, amiknek köszönhetően olyan színvonalon éltünk, ahogy senki a környezetünkben. Van egy olyan régi mondás, hogy a gyémántok elveszik a férfi eszét, és lehet benne valami, mert Malcolm Jansen a kövek igazi megszállottja volt. A családját is elvesztette miattuk.

9 éves voltam, mikor egyik alkalommal nem ő, hanem a felesége, Josephine és a lányuk, Mera állított be hozzánk Észak-Fokföldről. A lányt Emeraldnak hívták, és 7 éves volt, mikor először találkoztunk. Emerald - smaragd -, az a csillogó, zöld ásvány. Ebből is látszik, hogy az apja annyira fanatikusan imádta a drágaköveket, hogy még a gyerekét is arról nevezte el. Nekem az Emerald név túl hosszú és bonyolult volt, így csak Merának hívtam a lányt. Anyám segített Josephine-nek házat találni a közelünkben, mert a nőnek eszében se volt visszamenni Dél-Afrikába. Itt akart letelepedni a lányával. Anyám és Josephine hamar összebarátkoztak, így Jansenék rendszeres látogatók lettek nálunk, és mi is gyakran mentünk hozzájuk. Merát ugyanabba az iskolába íratták be, ahová én is jártam, így reggelenként legtöbbször együtt utaztunk. Mera akkoriban egy 7 éves, foghíjas, lófarkat viselő, idegesítő kis csitri volt, de a fene se tudja, miért, mégis bírtam. Folyton a nyomomban loholt, le se tudtam vakarni magamról, nagyon odavolt értem. Anyám elmagyarázta, hogy biztosan egyedül érzi magát az új környezetben, ahova hirtelen bekerült, emiatt ragaszkodik annyira hozzám. Azt hiszem, én voltam számára az a nagytestvér, aki egyébként sosem adatott meg neki. Tetszett nekem, volt benne kurázsi. Belevaló kis csaj volt, és hamar barátok lettünk. Josie gyakran jött át hozzánk, hogy kisírja magát anyám vállán, mi meg ilyenkor Merával az emeletre vezető lépcsőn kuporogva kihallgattuk a beszélgetésüket. Kiderült, hogy Mera anyja idővel besokallt a férje mániájától, egyszerűen fogta a lányukat, és lelépett. Malcolm Jansen mindenüket pénzzé tette, beleértve a felesége örökségét is, és megvásárolt egy földterületet a Kalahári szélén, mert meg volt győződve róla, hogy a föld mélye gyémántokat rejt magában. Én gyerekfejjel csak annyit értettem az egészből, hogy alaposan összebalhéztak, mire Josie berágott, és otthagyta a férjét meg Dél-Afrikát. Sajnáltam Merát a lökött szülei miatt, meg hogy apa nélkül kell felnőnie. Az én szüleim odavoltak egymásért, ezt bárki láthatta. Házasságuk - még az alkalmanként fellángoló latinos indulatok ellenére is - kiegyensúlyozott és vidám volt. Mera akkor már a barátom volt, és kurvára utáltam végignézni, mennyire várta a leveleket és a telefonhívásokat az apjától, amik sosem érkeztek. Sokszor sírt a szülei miatt, hiányzott neki az otthona is. Szar volt látni a csalódást a nagy, szomorú szemeiben, amikor nem érkezett csomag az apjától a születésnapjára. Nézte, amint Rafe hülyéskedik velünk, gyerekekkel, felültet bennünket a motorra meg hasonlók. Az ő faterja meg ahelyett, hogy érte jött volna a tanítás után, 8000 kibaszott mérfölddel távolabb gyémántok után túrta a földet. 10 éves idióta kis kölyökként személyes küldetésemnek tekintettem, hogy a védelmembe vegyem Merát, és felvidítsam. Nem, nem kerüli el a figyelmemet a dolog iróniája. Apám security escort céget üzemeltetett fiatalabb korában, gyakorlatilag ő volt anyám testőre, mikor másodszorra összejöttek. Talán nekem meg ez van a génjeimbe írva. Már kis szaros koromban a biztonsági embert játszottam egy 7 éves lány mellett. Merát kezdetben folyton cikizték a suliban a béna kiejtése miatt. Náluk otthon még a holland kolonizáció alatt meghonosodott afrikaans nyelvet beszélték, az angol csak a második nyelve volt. Könnyen tanult, egy idő után belejött, és átvette a helyi dialektust, de míg eljutott idáig, a kölykök pokollá tették az életét. Folyékony ragasztót öntöttek az iskolai szekrényébe, rágót ragasztottak a hajába, kilyuggatták a biciklije gumiját, meg hasonlók. Nekem megvolt a saját bandám, engem tiszteltek már az alsó tagozatban is. A családi hagyományokat követve – apám rögbizett –, a kelta focicsapat csatára voltam, ami önmagában is előkelő státuszt biztosított az iskolai hierarchián belül. Azért nekem is beletelt pár bunyóba, vérző orrba és igazgatói intésbe, mire világossá tettem mindenki előtt, hogy Emerald olyan, mintha a családomhoz tartozna, így a védelmem alatt áll. Ha őt bántották, az olyan volt nekem, mint amikor vörös posztót lengetnek a bika szeme előtt. Mikor látták, hogy egyből ugrom, ha róla van szó, elég hamar leszálltak róla, és nem baszogatták többé. 8 éves volt, én meg akkoriban 10, és úgy nézett fel rám, mint egy félistenre. Sokat lógtunk együtt, bebarangoltuk a környéket, piknikeztünk, faházat építettünk az erdőben, meg hasonlók. Merát sokkal menőbbnek találtam, mint a saját kistesómat, aki 6 évvel volt fiatalabb nálam, és pelenkás kis szarosnak tűnt akkoriban. Míg Davide egyszerűen csak hangos és idegesítő volt, addig állatira élveztem, hogy Merának én vagyok a mindenható. Rengeteget mesélt az otthonáról, Kimberley-ről, és a hatalmas farmról, ahol laktak régebben. Folyton a lovairól áradozott. A lovaspóló népszerű sport Dél-Afrikában, és Mera is művelte egészen kicsi kora óta. Szomorú volt, amiért ott kellett hagynia a saját pónijait, és hiányzott neki a lovaglás. Addig ügyeskedtem és hízelegtem a szüleimnek és Josephine néninek, míg Mera a 10. születésnapjára kapott egy pónit. A criollo fajta és az angol telivér keresztezéséből kitenyésztett ló volt, pont olyan, amilyet a pólójátékokhoz szokás használni. Mivel az ő házuknak nem volt akkora kertje, mint a miénknek, nálunk tartották az állatot. Apámmal összeeszkábáltunk egy istállót a hatalmas kertünk végében, de Dustyról Merának kellett gondoskodnia. Nagyon odavolt az ajándéktól, emlékszem, egy hétig bőgött örömében, akárhányszor felült a pónira. Ezután a barátságunk még szorosabbá vált, szinte elválaszthatatlanok voltunk. Ő lovagolni tanított engem, én meg motorozni őt. A haverja, legjobb barátja, testőre és a szerelme voltam egyben.

Aztán 11 éves korában rákapott a főzésre. Imádott kísérletezni, mindig valami újat kotyvasztott, és rajtam próbálta ki az új recepteket. Bújta a szakácskönyveket és megnézett minden hülye főzőműsort a tévében. Ha náluk voltunk vendégségben, ragaszkodott hozzá, hogy ő készít vacsorát mindannyiunknak, és valamennyien igyekeztünk jó pofát vágni a dologhoz. Nekem nem esett nehezemre, mert imádtam zabálni, és szívesen voltam a kísérleti nyúl a számára, a lényeg az volt, hogy nevetni lássam. Emlékszem, egyszer még apámmal is összeugrottam miatta. Az asztalnál ülve apám odasúgta anyámnak, hogy erőltesse csak le valahogy a csicseriborsó krémes tagliatellét, hazafelé majd beugrunk az olasz pizzériába, és bedobunk valami rendes kaját. Személyes sértésnek vettem, hogy kritizálja Mera főzőtudományát, pedig így visszatekintve, jó néhányszor csak az égieknek volt köszönhető, hogy nem kerültünk kórházba mindannyian ételmérgezéssel. Egyszer két napig fostam, mint a lakodalmas kutya, miután meglepett a nutellás tortellinijével. Bár elég ijesztően nézett ki a cucc, dupla adagot toltam le belőle, csak mert Mera olyan lelkesen tálalta ki nekem. Bármi hülyeséget megtettem volna, csak hogy jókedvűnek lássam.

Gyakran aludt nálunk, mikor Josephine-nek valami dolga volt, vagy egyszerűen csak azért, mert túl későn végzett Dustyval az istállóban, és már nem akart hazabiciklizni. Ilyenkor csináltunk egy marha nagy adag popcornt, bebújt mellém az ágyamba, bekapcsoltuk a tévét, és sorra néztük a sorozatokat. Mera mindig valami nyálas szart választott, amiben lovak szerepeltek, tinisorozatokat, meg hasonlókat. Én meg a horrorfilmeket toltam, csak hogy megmutassam, milyen tökös gyerek vagyok, és nem ijedek meg a saját árnyékomtól. Ilyenkor a paplan alá bújt, csak a nagy rémült szemei látszottak ki. A kezemet szorongatta félelmében, amikor éjszaka mindenféle szarságot néztünk a pay tévén. Volt, hogy én is majd berosáltam, mikor ki kellett mennem a WC-re a sötétben, de a világ minden kincséért se árultam volna el. Több mint 2 évvel voltam idősebb nála, és ez a különbség, ami kezdetben egyáltalán nem zavart, az idő múltával azért kezdett egyre tudatosodni bennem. Ahogy közeledett a 14. születésnapom, a kapcsolatunk elkezdett bonyolulttá válni. A fiúk a csapatban cukkoltak, hogy egy lány a legjobb spanom, és hogy túl sok időt töltök vele. Legtöbbször elküldtem őket a bánatba, de voltak helyzetek, amikor nekem is ciki volt, hogy Mera mindig velem lóg. A testem kezdte önállósítani magát, dübörögtek bennem a hormonok, sokszor magam sem igazodtam ki az érzéseimen. Ha csak mi ketten voltunk otthon nálunk, és főztünk vagy moziztunk, minden stimmelt, élveztem vele lenni. De ha a haverok közt voltunk a suliban, igyekeztem távolságot tartani tőle. Aztán ahogy elmúltam 14, egyre kínosabbá vált az egész. Ebben a korban 2 év korkülönbség rengeteget számít. Mera még mindig ugyanaz az ártatlan kislány volt, akit évekkel korábban megismertem, nekem viszont már kezdett az agyam egészen más, nagyon is felnőttes dolgokon járni. Ő továbbra is úgy kezelt, mint régen, ugyanúgy igényelte a kettőnk közötti ártatlan intimitást. Ha átjött, lefoglalta a konyhát, és főzött nekem, az én ruháimat hordta, meg hasonlók. Este sokáig maradt, és bebújt az ágyamba, aztán – ahogy azelőtt csináltuk – szorosan hozzám kucorodva aludt el. De én már nem tudtam olyan lazán kezelni ezt az egészet, mint azelőtt. Gyerekek voltunk, nem történt köztünk semmi, de nekem mégis merevedésem lett az ilyen összebújásoktól, és fogalmam sem volt, hogy kezeljem a testem reakcióit. Később már nem másztam be mellé az ágyba, hanem a fotelba ültem le, és onnan néztem vele a tévét. Mera nem értette, miért tartom a távolságot tőle, azt hitte, ő tett valamit, amivel felmérgesített. Még 12 sem volt akkoriban, fogalma sem volt róla, mennyire az őrületbe tudnak kergetni a hormonok egy pubertáló fiút. Egyre gyakoribbak voltak az ehhez hasonló civakodásaink:

– Nem vagy már a barátom? Haragszol valamiért?

– Dehogy haragszom, ne beszélj hülyeségeket!

– Akkor meg miért nem jössz ide mellém? – kérdezte lefelé görbülő szájjal, megütögetve maga mellett a matracot. – Fázom, tök hideg van itt. Melegíts fel, úgy, ahogy régebben szoktad – kérlelt.

– Ha fázol, húzd magadra a takarót! – válaszoltam mogorván, elvörösödő arccal.

– Undok vagy – válaszolta, és nyakig bújva a takaró alá, durcásan a képernyőre meredt.

Mégis hogy a picsába magyarázhattam volna el neki, hogy mit vált ki a testemből, ha hozzám dörgölődzik, mintha még mindig kisgyerekek lennénk? Azt hiszem, szerettem Merát, úgy, ahogy egy kelekótya kamaszsrác szerethet egy 12 éves kislányt, aki mellesleg a legjobb barátja. Nem vágytam más csajok társaságára, nem is fogadtam el a korombeli lányok ajánlatait, pedig volt belőle bőven. Akkoriban egyszerűen nem érdekeltek, mert nekem Mera volt a nagy gyerekszerelem. Tisztában voltam vele, hogy még nagyon fiatal, de kész voltam várni rá. Komolyan elhatároztam, hogy ha betölti a 15-öt, megkérem, hogy legyen hivatalosan is a barátnőm. Addig meg szépen recskázgatok a zuhany alatt, nem nagy ügy.

Úgy éreztem, egyébként is menőbb, ha az én koromban férfiasabb dolgokkal foglalkozom, mint a pónik, ezért több időt töltöttem apámmal. Alapvetően jó érzékem volt a szereléshez, és elég korán kiderült, hogy imádok barkácsolni meg bütykölni apám műhelyében. Az a kísérletezgető típus voltam, aki a frászt hozza a környezetére a vad ötleteivel. Akkoriban állatira piszkálta a csőrömet, hogy lehet házilag bombát készíteni, így mindent elolvastam és megnéztem a témával kapcsolatban. Egy kisebb malőrt követően a laborban, Mrs. Walsh, a kémiatanárnő kitiltott az óráiról. Szegény asszony, egy hónapos fizetés nélküli szabadságra kényszerült az eset után, és a terápiás kezelésének a költségeit a szüleimre hárította. Pedig az egész olyan ártatlanul indult:

Egy haverommal rendszeresen besurrantunk tanítás után, hogy mindenféle anyagokkal kísérletezgessünk az iskola laborjában. Állatira tetszett, ahogy a különféle folyadékok reakcióba lépnek egymással. Egyik délután viszont nem egészen a tervnek megfelelően alakultak a dolgok; némi ammóniát és háztartási fehérítőt elegyítve kis híján leamortizáltuk a fél iskolát. Amikor ki akartak rúgni az eset miatt, anyám tök jó fej volt, hozta a laza formáját. Azt mondta a dirinek, hogy ugyan már, ne legyenek ennyire kicsinyesek. Hisz a gyerek csak érdeklődik a tudományok iránt, ami örömteli dolog. – „Nono, kérem szépen, Robert Oppenheimer is így kezdte.” – válaszolta az igazgató alig rejtett szarkazmussal – számolt be róla anyám később.

Végül nem rúgtak ki, de azért utólag megtudtam, hogy a szüleim egy jelentős adománnyal támogatták az iskola felújítási alapját. Gondolom, ez a jótékonykodás nagyban hozzájárult, hogy nem kellett új iskolát keresnem.

Az tagadhatatlan, hogy a családunk valamilyen szinten mindig kívülálló maradt Newcastle-ben. Anyám fiatal korában lakott itt egy rövid ideig, de azért mégis csak nagyvilági lány volt, Pennsylvania legnagyobb városából, Philadelphiából. Ha akartuk, ha nem, a helyiek szemében különcök voltunk. Anya ráadásul nem is barátkozott könnyen. Megvolt benne az az alap óvatosság, amit saját bevallása szerint még gyerekkorában, a szülei meggyilkolása után, aztán később a menekülés éveiben vett magára. A szüleim kissé mindig speciálisak voltak, de nem panaszkodhatok, mert állatira menő dolgokat csináltunk. Tény, hogy míg a többi kölyök moziba vagy strandra ment az őseivel, engem apa kocsit vezetni meg motorozni tanított. Megmutatta, hogy kell megjavítani a motorokat és autókat, szinte a semmiből, megfelelő alkatrészek nélkül. Hogy faraghatok nyílvesszőt faágakból, és horgot horgászáshoz tövises ágakból. Kivitt a szabadba, elmagyarázta, hogy működnek a különböző kézifegyverek, mi a különbség az automata és a félautomata között, és lőni tanított. Imádtam célba lőni, vakon szétszedni és összerakni a Beretta M9-est. Anyám eleinte húzta a száját, de apám meggyőzte, hogy egy fiú az én családi hátteremmel jobb, ha tudja, mit kezdjen egy lőfegyverrel, ha a kezébe kerül. Apa megtanította az önvédelem alapelemeit, és hogy hogy fegyverezhetek le a puszta kezemmel egy támadót. Élveztem ezeket az időket vele, férfinak éreztem magam tőle a hormonoktól megkavart pubertáló bőrömben. A rendszeres közelharci gyakorlatok lekötötték a fociedzések után még megmaradó rengeteg fölös energiámat. Anyám, szegény, nagy reményeket táplált velem kapcsolatban. Abban bízott, hogy a műszaki dolgok iránti érdeklődésemnek köszönhetően egy szép napon talán mérnök, vagy akár feltaláló lehet belőlem. De elég hamar ki kellett ábrándítanom. Az igazság az, hogy sosem volt meg bennem a kitartás, hogy véghez is vigyem azt, amibe belekezdtem. Később az egyetemen a vegyészmérnöki szak túl száraz volt nekem, nem tudtam kiseggelni az előadásokat. Egyszerűen unatkoztam, és az agyam mindig máshol járt. Míg anyám arról ábrándozott, hogy a fiacskája lediplomázik, és tisztességes, jóravaló állampolgár válik belőle, én arról álmodoztam, hogy beállok a nagybátyáim, Sandro és Chris Bertone mellé menő gengszternek.

Ha így visszagondolok, azt hiszem az első komoly megrázkódtatás 15 éves koromban ért. Azt hiszem, onnantól kezdve kezdtek igazán kicsúszni a dolgok a kezemből.

Épp a születésnapomra készülődtünk, és anyám szokás szerint flancos partit tervezett. Az ünnepség alkalmából fel volt sátorozva a kertünk. Meghívtam az egész focicsapatot, sőt, úgy volt, hogy még a nagybátyámék is átrepülnek pár napra az Államokból. Állatira fel voltam dobva, alig vártam, hogy találkozzak az unokatesóimmal. Aztán minden másképp alakult, és ez lett addigi életem legszarabb születésnapja.

Egy pénteki napon történt, és bár nem volt hideg, arra jól emlékszem, hogy szemerkélt az eső délután. Azonnal rossz érzés kerített hatalmába, ahogy megláttam apám Jeepjét megállni a parkolóban. Gyanús volt, hogy kocsival jött értem az edzésre, mert akkoriban egy ideje már a saját motorommal jártam mindenhova. Aztán, ahogy megláttam komor arccal felém közeledni, már tudtam, hogy baj van. Nehezére esett kinyögni, hogy mi történt, mert pontosan tudta, milyen érzékenyen érint majd, ha meghallom a baleset hírét.

Josephine aznap kocsival ment Meráért az iskolába, és útközben hazafelé elmentek még bevásárolni. Az ütközés egy hírhedten veszélyes kanyarban történt. A rendőrség utólag kiderítette a féknyomokból, hogy a szembejövő sávból a teherautó vezetője áttért az ő oldalukra. Az ipse meghalt még a helyszínen, így sosem tudtuk meg, mi volt az oka, amiért átment a záróvonalon. De az azért kiderült, hogy akkor már vagy egy napja folyamatosan úton volt, hullafáradt lehetett. Fix, hogy bealudt egy pillanatra a volánnál. Josie oldalát telibe kapta a 12 tonnás monstrum, és gyakorlatilag leradírozta őket az útról. A kocsija eleje olyan lett, mint egy összegyűrt konzervdoboz, Josie-t úgy kellett kivágni az utastérből a tűzoltóknak. Mera hátul ült, és valószínűleg ez volt a szerencséje. Elájult az ütközéstől, de néhány vágott sebbel, amit a kocsi szélvédőjének a szilánkjai okoztak, és agyrázkódással megúszta. Egyszerre vitték be őket a kórházba, de Josephine-en nem tudtak segíteni az orvosok. Kétszer élesztették újra, de olyan súlyosak voltak a belső sérülései, hogy másnap hajnalban meghalt.

Azon a délutánon apám haza akart vinni az iskolából, de én ragaszkodtam hozzá, hogy egyenesen a kórházba menjünk az edzésről. Teljesen ki voltam borulva, a saját szememmel akartam látni, hogy Mera életben van. Mikor odaértünk, még aludt, és nem akartak beengedni hozzá. Anyám Josie mellett maradt, én meg, mint egy ketrecbe zárt vadállat, le s fel róttam a métereket Mera kórterme előtt egész éjjel. Aztán, mikor az ápolók eltűntek egy időre, beosontam a szobába. Apám látta, hogy mit csinálok, de nem szólt egy szót sem, inkább falazott nekem. Teljesen taccsra tett a látvány. A legjobb barátom, a szerelmem, jövendőbeli barátnőm ott feküdt a hófehér ágynemű között, összetörten és olyan kiszolgáltatottan, hogy nem tehettem róla, elbőgtem magam. Még a fájdalomcsillapítók hatása alatt állt, nem is volt tudatában, hogy ott vagyok vele. Tudtam, hogy picsán fognak rúgni miatta, de nem érdekelt, lerúgtam a cipőmet, és bemásztam mellé az ágyba. Megfogtam a szabad kezét, amelyik nem volt rákötve az infúzióra, és olyan szorosan hozzá bújtam, hogy ha felébred, az én arcom legyen az első, amit meglát. Egy óra múlva érkezett az ügyeletes nővér, apámmal a nyomában, és - ahogy sejtettem - ki akart zavarni a kórteremből. Pont alkudoztam vele, hadd maradhassak, amikor megnyúlt képpel belépett a szobába egy orvos. Súgott valamit apám fülébe, mire ő lehunyta a szemét, és mélyet sóhajtott. Mera ekkor még mindig aludt. Apa odajött hozzám az ágyhoz, a vállamra tette a kezét, és borús hangon közölte, hogy Josephine meghalt.

Ezután már senki nem kérte, hogy hagyjam el a szobát. Mera mellett maradtam egész addig, míg felébredt, és én mondtam el neki, hogy elvesztette az édesanyját. Életem legborzalmasabb napja volt.

Miután kiengedték a kórházból, Mera hozzánk költözött, mivel a legközelebbi hozzátartozói Dél-Afrikában laktak. Egész nap az ágyam sarkában kuporgott, és maga elé bámult. Azt hiszem, egyfajta sokkos állapotban volt. Napokba telt, mire rá tudtam venni, hogy legalább az istállóig kijöjjön a lovához. Csak akkor jelent meg némi élet a szomorú szemeiben, mikor Dustyval foglalkozott. Rettenetes időszak volt, tehetetlennek éreztem magam, és a halálba frusztrált, hogy nem tudtam őt felvidítani úgy, mint korábban. A temetés után aztán nagyon gyorsan peregtek az események. Időm sem maradt rá, hogy egyáltalán felfogjam, mi történik körülöttünk. Még túl sem voltunk a Josephine halála okozta sokkon, máris a nyakunkon volt a következő. Mera nem maradhatott tovább nálunk, hisz semmiféle rokoni kapcsolatban nem álltunk. Könyörögtem anyáméknak, hogy csináljanak valamit, és ők meg is próbáltak mindent, ami tőlük telt, de a törvény nem a mi oldalunkon állt. Mera apja Malcolm Jansen Dél-Afrikában élt, ezért a gyermekvédelmisek úgy határoztak, hogy az lesz a legjobb a lánynak, ha felültetik a repülőre, és visszaküldik Észak-Fokföldre az apjához. Egyszerűen nem akartam elhinni, hogy ez megtörténhet, de hiába tomboltam dühömben, nem tehettem semmit ellene. Anyám összepakolta Mera cuccait, és két héttel Josie halála után felszállt vele egy repülőre, hogy Johannesburgban átadja az apjának. Olyan volt az egész, mint egy rossz álom, még elbúcsúzni is alig volt időnk. Mera sírva kapaszkodott a nyakamba a repülőtéren, én meg azt hiszem, zsibbadt voltam a dühtől.

Egyik napról a másikra tűnt el az életemből a legjobb barátom, és beletelt némi időbe, mire túltettem magam a veszteségen. 15 éves kamasz voltam, nem bőgtem emiatt nyilvánosan, mert az ciki lett volna, de a szívemben fájó űrt hagyott Emerald elvesztése. Eleinte leveleztünk, de ez nem volt ugyanaz, mint a korábbi, szoros barátságunk. A levélváltások egyre ritkábbak lettek, a sebek lassan begyógyultak. Apám üzleti kapcsolata Mac Jansennel nem szakadt meg, a csempészáru időről-időre továbbra is érkezett Dél-Afrikából. Meráról viszont sosem jött hír az apján keresztül, anyám szerint nem is nála élt, hanem Josephine húgának a családjánál. Ahogy nőttem, a szőkésbarna, hosszú copfos, lovaglócsizmás, vagány kislány emléke lassacskán elhomályosodott bennem. Végül pedig csupán egy réges-régi, megkopott emlékfoszlány maradt. Teltek az évek, és a figyelmemet elvonta a nagybetűs élet. A foci, az edzések, a csajok és a szex. Véget nem érő bulik, kisebb-nagyobb balhék, kimaradozás az egyetemről. Folytonos csetepaté az ősökkel arról, hogy kapjam végre össze magam, mert egyébként nem lesz belőlem semmi, és a sitten végzem. Azt nyilván nem vághatták a fejemhez a szüleim, hogy át-átlépem a törvény szabta határokat, hisz ez, ismerve apám tevékenységét, marha nagy képmutatás lett volna. Azt viszont nagyon nem nézte jó szemmel a faterom, ha mindezek közben vagyok olyan idióta, hogy el is kapnak és lecsuknak érte. Két letartóztatás egy éven belül, és végül a tegnap éjszakai balhé. Meglehetősen biztos vagyok benne, hogy ezt alaposan elbasztam. Ezzel az utolsó félresikerült akciómmal túlcsordult a pohár, és a szüleim alaposan picsán rúgnak. Hogy ezt milyen módon fogják megtenni, azt még nem tudom, de a hátsó felem már most sajog bele.

Szülői szigor

Anyám leparkol a házunk előtt, a slusszkulcsot a kocsiban hagyja, és kiszáll. Minden kocsinkban ott lóg a kulcs a lyukban, indításra készen. Egyszer megkérdeztem tőle, miért csinálja ezt, és azt felelte: régi reflex, azokból az időkből, amikor hirtelen kellett elmenekülnie bizonyos helyekről. Sokszor irigyeltem érte, hogy milyen izgalmas életet élt korábban. Hecceltem is vele, nem bánta-e meg, hogy ilyen visszavonultan él itt a világ valagán, ahelyett, hogy az unokatesóival, a Bertonéékkal csapatná az Államokban. Szomorkásan elmosolyodott, megrázta a fejét, és beleborzolt a hajamba. Azt válaszolta, hogy egy cseppet sem bánja, és hogy szerinte én túlidealizálom azt a világot és az életstílust, amit a nagybátyámék folytatnak. A rivális maffiaklánok közötti harcban vesztette el a szüleit 13 évesen, és őt magát is megpróbálták megölni, mert tanúskodott a bíróságon egy Michèle DeVito nevű seggfej ellen. Szóval megértem az álláspontját, de arra azért felhívtam a figyelmét, hogy szintén a maffiának köszönhetően jött össze apámmal. És apám csinált neki engem, az univerzum legjóképűbb és legintelligensebb gyerekét. Erre csak nevetett, és a szemét forgatta, de nem vitatkozott tovább.

Anya most mosoly és szó nélkül megy be a házba, én meg lógó vállal követem. Mielőtt felmenne az emeletre, megáll a lépcső aljában, és visszanéz. Az arca most nem dühöt, hanem valódi szomorúságot tükröz, és meg is rémiszt vele rendesen.

– Anya, hadd magyarázzam meg!

– Apád nyolcra ér haza. Addigra légy lent a nappaliban! Beszélnünk kell egy fontos dologról – jelenti ki, ezzel hátat fordít, és felszaladva a lépcsőn, magamra hagy a kérdéseimmel.

♦

A nappaliban ülök az egyik öblös bőrfotelben, és a kandallóban égő tüzet bámulom, hátha a lángok látványa lenyugtat. Mindhiába. Lábam ritmikusan dobol a patinás keményfa padlón, ritkán voltam életemben olyan ideges, mint most. Már attól megkönnyebbülök kissé, mikor a szüleim végre bejönnek, és véget ér a várakozás. Anyám leül velem szemben a díványra, tekintetünk találkozik, és egyből villantok rá egy mosolyt. Ez mindig működni szokott, de az arca most komoly marad. Apám fölé hajol, megkérdi, kér-e valamit inni, de ő csak megrázza a fejét. Apa egy csókot nyom a homlokára, aztán a vitrinhez sétál. Halálos nyugalommal tölt magának abból a mocskosul drága, limitált kiadású skót whisky-ből, amit különleges alkalmakra tartogat. Iszik egy nagy kortyot belőle, aztán újratölti a poharát. Bassza meg! A díványhoz sétál, és leül anya mellé, kezében az italt lötykölve körbe-körbe. Már épp azon vagyok, hogy megkérem, nyögje már ki, akármit eszeltek is ki büntetésemül, amikor érdes hangon megszólal:

– Nem fogom még egyszer elismételni az egész maszlagot, amit már kismilliószor hallottál, fiam. Figyelmeztettünk, hogy nincs több balhé – húzza össze a szemét fenyegetőn.

– Apa, most komolyan… nem magyarázkodni akarok, de…

– Nincs is szükség rá, Gray – emeli fel szabad kezét elhárítón. – Nem kell megmagyaráznod, értem én. Én is voltam fiatal – sandít anyára, és mintha egy cinkos szikra csillanna a szemében. Anyám felnyög, és a plafon felé emeli a szemét. – Úgy látom, kicsi neked ez a város, kevés a kihívás. Unatkozol, nem találod a helyed, ezért anyáddal együtt úgy döntöttünk, hogy elhagyod az országot.

– Hogy elhagyom az… ez komoly? – dadogok.

– Nem vagy már gyerek, 21 elmúltál. Itt az idő, hogy belekóstolj az igazi életbe, és megtanuld, mi a munka.

Egyből bevillan az agyamba, hogy ezek engem Amerikába akarnak küldeni a nagybátyámékhoz. Ez mekkora buli lesz. És ezzel akarnak megbüntetni? Azt hiszik, sírva könyörgök majd, hogy hadd maradhassak Newcastle-ben, a béke unalomszagú szigetén? Komoly erőfeszítésembe telik, hogy borús és bűnbánó képet vágjak, amikor legszívesebben örömtáncot járnék a nappaliban. Lehajtom a fejem, és amilyen alázatosan csak telik tőlem, sóhajtva megszólalok:

– Rendben. Ahogy akarjátok.

– Egy hét múlva indul a géped Johannesburgba. Már mindent megszerveztem, ott vár rád egy kocsi, amivel átmész Kimberley-be Malcolm Jansenhez.

Bambán nézek fel rá, aztán a homlokomat ráncolva elröhögöm magam.

– Várjál már! Tisztára úgy hallottam, mintha Dél-Afrikát mondtál volna.

– Jól hallottad, fiú.

– Micsoda? – felugrok a helyemről, és döbbenten meredek először az egyikre, aztán a másikra. – Ez egyáltalán nem vicces. Anya?

– Nem tréfálunk, Grayson – néz a szemembe anyám halálosan komolyan, és csak alig remeg meg a szája szeglete közben. – Figyelmeztettünk. Előre megmondtuk, hogy a tetteidnek következményei lesznek, amiket viselned kell. Több mint elég esélyt kaptál rá, hogy gatyába rázd az életed, és kitűzz magad elé egy valamirevaló célt.

– Vannak céljaim – vetem közbe dühösen.

Anyámból előtör az olasz temperamentum, és az asztalra csap.

– Nem arra gondolok, hogy első helyezést érj el a hétvégi, ’Ki tud több tequilát legurítani 5 perc alatt’ versenyen a Lesz Vigasz bárban.

– Nem is az a neve… – ellenkezek, de gyorsan el is hallgatok.

Van ennél sokkal nagyobb problémám is, az erőmet inkább arra tartogatom.

– A javadat akarjuk, fiam.

– Apádnak igaza van. Semmihez nincs kitartásod, az egyetemet is abbahagytad, pedig van tehetséged…

Összeszorítom a szemem, arcom a plafon felé emelem.

– Jaj ne, már megint az egyetem téma. Csak azért felvételiztem, mert anya annyira akarta, de tudjátok, hogy zsibbadtra untam magam. Nekem valami más kell, valami izgalmasabb, hát nem tudjátok felfogni?

– Felfogtuk – bólint anya. – A fiunk vagy, szeretünk, és lehetőséget akarunk adni rá, hogy megtaláld a saját utad. Hogy megmutasd, milyen fából faragtak.

– De pont a kibaszott Dél-Afrikában? Mi a faszomat csináljak én ott? – tör ki belőlem vehemensen.

Apám feláll, és fenyegetően lép egyet felém. Hiába van túl az ötvenen, még most is nyers izom és életerő az öreg. Ha hagyom magam elkapni, kettétöri a gerincemet. Nem fordult elő gyakran, hogy megvert, de férfiasan be kell ismernem, amikor megtette, alapos oka volt rá. Egyforma magasak vagyunk, nem gondolnám, hogy megpróbálna lekeverni egyet, mégis ösztönösen hátrálok, ahogy figyelmeztetőn felém bök.

– Először is, válogasd meg a szavaidat anyád előtt – sziszegi, szemét szigorúan összehúzva. – Másodszor pedig dolgozni fogsz.

Nincs kifogásom a meló ellen, sőt, kimondottan élvezném, ha végre saját pénzt kereshetnék, de el sem tudom képzelni, mi a bánatot csinálhatnék ott.

– Dolgozni? De az ott nem a Kalahári sivatag?

– És ha az? – néz rám felvont szemöldökkel.

– Mit akarsz, mit csináljak? Homokot szitáljak?

– A Kalahári kemény terep, de attól még nem kell beszarnod tőle.

– Nem vagyok beszarva – vágok vissza azonnal önérzetesen. Apám pontosan tudja, hogy provokálja a büszkeségemet. – Azt hittem, Sandro bácsiékhoz akarsz küldeni az Államokba.

– Felejtsd el az Államokat! – Jelentőségteljesen mered az arcomba, és csak néhány másodperc múlva szólal meg újra csendes, de feszült hangon: – Tudod, hogy Mac Jansen miben utazik, ugye?

Anyámra pillantok, aztán vissza rá. Kettőjüknek biztosan nincsenek titkaik egymás előtt.

– Gyémántokban.

– Pontosan – bólint komolyan. – A világ legjövedelmezőbb, és egyben legrizikósabb üzlete. Malcolm egy ravasz, öreg róka, de megbízom benne. Engem sosem vert át, mert tudja, hogy ha megtenné, személyesen tépném le a tökeit, és a torkán keresztül húznám ki őket. – Anya megköszörüli a torkát, mire apám vet felé egy feszült kis vigyort, aztán ismét felém fordul. – Nem ismerek mást, aki nála többet tudna a kavicsokról, fiú. Tőle mindent megtanulhatsz, amit csak érdemes.

Megvakarom a fejemet, és bizonytalanul nézek körbe. Ez most tényleg halál komoly?

– De mit fogok ott csinálni?

– Ne agyalj most még azon, majd kiderül, ha ott leszel. Egyik lépést a másik után, Gray.

Visszarogyok a fotelbe, könyökömet a térdemre támasztom, és hitetlenkedve meredek magam elé. Anyám odajön, és a karfára ülve, kezét a vállamra teszi.

– Értsd meg, Gray, muszáj valamit tennünk. A fiam vagy, ismerlek. Tele vagy erővel és energiával, kihívásra van szükséged. Tudom mennyi rátermettség rejtőzik benned, csak a felszínre kell hozni, mint egy gyémántot a föld mélyéről. Egy csiszolatlan drágakövet, érted? Minden rendben lesz – szorítja meg a vállamat, de a hangja közben elvékonyodik, és egészen érzelgőssé válik. – Minden rendben lesz – ismétli, és már nem is vagyok biztos benne, hogy engem vagy magát próbálja inkább meggyőzni.

♦

Belfast felé a kocsiban lopott pillantásokat vetek apámra, aki vezet, és anyámra, aki a hátsó ülésen ül. Bevallom, minden pillanatban azt várom, hogy lehúzódik az út szélére, aztán a kormányt csapkodva harsány röhögésbe tör ki. Összepacsiznak anyámmal, és megállapítják, hogy milyen király blöfföt sikerült kiagyalniuk. Folyton azt lesem, mikor árulják el magukat, de - anya bátorító mosolyain kívül a visszapillantó tükörben - nem történik semmi. Leparkolunk a reptérnél, kiveszem a csomagomat, és elindulunk hármasban az indulási terminál felé. Még mindig motoszkál bennem a halvány remény, hogy ez egy hülye pszicho, ki bírja tovább a feszültséget játék. Apa csupán kivárja a legutolsó pillanatot, majd hátba vereget, és nevetve közli, hogy csak vicc volt az egész Dél-Afrika ügy. Meglobogtatja előttem a valódi repjegyeket, mert valójában mindannyian Philadelphiába utazunk a nagybátyámékhoz egy kis családi összejövetelre. Csak mikor becsekkolom a csomagomat, és a hostess a kezembe nyomja a beszállókártyámat, kezdem felfogni, hogy nincs szó poénról, ez bizony a kőkemény kicseszett valóság. Ezek engem tényleg elküldenek Afrikába. Ezt a kibaszást!

A búcsúnk rövid, de jobb is így. Anyám szeme könnyes, ahogy szorosan magához ölel, de tartja magát, nem zuhan össze. Bertone lány, nem is ő lenne, ha nyilvánosan összeomlana. Apám alaposan meglapogatja a hátamat, sok sikert kíván, próbál biztatóan mosolyogni, de azért látom a szemében a megilletődöttséget. Megállapodunk benne, hogy amint megérkezem, hírt adok magamról. Vetek még egy utolsó pillantást rájuk, aztán mély levegőt veszek, és belevetem magam a terminál forgatagába.

♦

Két évvel később

Kimerülten megdörgölöm a szemem, és nagyot ásítok. A véget nem érő sárga dűnék képe már szinte egyetlen masszává folyik össze előttem. Igyekszem kipislogni a szememből az álmosságot, mikor jobbra húzom a Jeepet, és beveszem az utolsó kanyart a Jansen Minerals bányavállalat upingtoni szürke épületei előtt. Leállítom a motort, de mielőtt kiszállnék, belenézek a visszapillantóba. A kimustrált, zöld katonai Jeep leparkol mögöttem, figyelem, ahogy a szélvédő mögött Moses Gwala szájában felparázslik az olcsó Garcia szivar vége. A nagydarab zulu megvillantja a kocsi reflektorát, én ugyanezt teszem a megbeszélt jelzés szerint. Csuklómra kattintom a bilincset, és kézbe véve a kicsi táskát, lehúzom az ingem ujját, hogy takarja a láncot, amennyire csak lehet. Másik kezem a bőr pisztolytáskámra siklik az oldalamon, még egyszer ellenőrzöm, hogy a Glock a helyén van-e. Moses kiszáll a Jeep vezető ülése mögül, körbe kémlel, aztán - maga előtt tartva a félautomatát - int, hogy mehetek. Na, nem az én seggem olyan értékes, hogy Jansen ekkora figyelmet fordítana a személyes biztonságomra. A törődés és a kétméteres, fegyveres gorilla a hátam mögött a gyémántoknak szól, amiket magammal cipelek. Egy hónap termése van ebben a táskában, és az előző negyedév kifejtéséhez képest nem is olyan rossz mennyiség. Minden hónapban, amikor elhozom a termést a bányából, dukál a díszkíséret. Tisztában vagyok vele, hogy ez még így is elég rizikós, de mi kis vállalat vagyunk. Egy törpe bányászati cég a nagy multik mellett. Kiszállok a kocsiból, és a főépület felé indulok. Balra a szürke palatetős barakkokból, a munkások szállása felől hangoskodás hallatszik ki. A két munkáscsapat ötnaponta váltja egymást a bányában, és ezek itt éppen a szabad napjaikat töltik. Nyilván ünnepelnek valamit, de az is lehet, hogy megint alaposan bepiáltak, és összebunyóztak. A bányai robot nem egy fehérgalléros irodai meló kényes piperkőcöknek. Lent az aknában, vagy felszíni fejtésnél a 20 tonnás gépeket kezelve nem lehet szarakodni, ez a meló tiszta fejet és odafigyelést igényel. A munkanapok alatt szigorúan tilos az alkohol fogyasztása, így mikor a fiúk épp a pihenőidejüket töltik, alaposan belehúznak, hogy behozzák a lemaradást, ami a kocsmázást illeti.

Belököm a földszinti ajtót, és egyből belefutok Sadie-be, Malcolm titkárnőjébe, aki láthatóan útra kész. Fülig szalad a szája, amikor meglát, mert a dolog úgy áll, hogy Sadie meg én eléggé összemelegedtünk az utóbbi időben. Egész pontosan fogalmazva már egy éve dugunk alkalmanként. Amikor megérkeztem Dél-Afrikába két évvel ezelőtt, Jansenen kívül nem ismertem senkit. Otthon elég széles baráti körrel rendelkeztem, na meg persze ott volt a család is, és bevallom, eleinte elég szarul éreztem magam. Magányos voltam, amíg bele nem rázódtam a mindennapokba, és beletelt pár hónapba, mire kezdtem úgy-ahogy otthon érezni magam. Talán az apámmal való, hosszú évekre visszanyúló bizalmas kapcsolata miatt lehet, hogy Malcolm alapból megbízott bennem. Fokozatosan beavatott az üzlet részleteibe, és elég hamar a jobb keze lettem, bár tisztában vagyok vele, hogy ez nem magától értetődő. A világnak ezen a részén eléggé egyedi törvények érvényesek a gyémántbányászatban. A legfőbb szabály pedig az: gazdagodj meg anélkül, hogy közben belehalnál!

Sadie már egy ideje Malcolmnak dolgozott, ő intézte a vállalat bürokratikus ügyeit, így gyakran találkoztunk itt, Upingtonban, a telephelyen. Ahogy ilyenkor lenni szokott, egyik dolog követte a másikat. Ő egyedül volt, én is facér voltam, így aztán egymás ágyában kötöttünk ki. Bírom őt, jókat lehet bulizni vele, bár az utóbbi időben volt pár összekoccanásunk. A probléma oka az, hogy Sadie többet akar kihozni ebből a kapcsolatból, mint amire nekem szükségem van. Én nem vágyom semmi komolyra, nekem pont jó úgy, ahogy most van. Laza, elköteleződés nélküli viszony jó szexszel vegyítve. Nem lakunk együtt, nem megyünk egymás idegeire, pont ez az, ami kell nekem. Aztán múlt hónapban felvetette, hogy hozzám költözne, mert akkor még többet lehetnénk együtt. Egyébként is minek fenntartani két lakást, ha úgyis együtt alszunk? Azt válaszoltam neki, hogy térjünk majd vissza a témára később. Amikor tudni akarta, hogy pontosan mikor is van az a később, azt feleletem, hogy jövőre. Erre persze megsértődött, és azóta komoly szexelvonással büntet. Ez két hete volt, én meg azóta a legtöbb időt amúgy is kint a bányánál, a kitermelési területen töltöttem. De a mostani széles mosolyából arra következtetek, hogy már nem haragszik annyira. Karját a nyakam köré fonja, és hozzám dörgöli a melleit.

– Helló, Gray, végre itt vagy! Azt hittem, ezen a héten már nem is látlak.

– Hey, szivi! Rengeteg volt a meló, a…

Nincs alkalmam folytatni, mert Sadie hozzám simul, és a számba tolja a nyelvét. Ujjait a tarkómnál a hajamba túrja, és egyik combját a lábam közé dugja, mire felnyögök. Csókolózunk egy darabig, de ahogy felemelem a karom, hogy magamhoz húzzam, megcsörren a lánc a csuklómon, ami elég gyorsan észhez térít. Nekem ma még dolgom van. Szabad kezemmel a fenekébe markolok, de kicsit elhúzódom tőle.

– Hiányoztam? – hízeleg, és tenyerét végighúzza a farkamon.

– Állatira, de ezt most akkor is el kell halasztanunk – szisszenek fel, ahogy megmarkolja a golyóimat. – Fel kell mennem az öreghez, vagy kiherél, és akkor nem lesz mivel játszadoznod.

Az ajkába harap, csábítón néz fel rám.

– Az nem lenne jó – duruzsolja.

– Az kurvára nem lenne jó – értek egyet, és hátra lépek. – Fent van? – kérdem a lépcső felé biccentve.

Sadie a szemét forgatva feleli:

– Dél óta bújja a köveit, ki se jött azóta az odújából.

– Akkor ezek szerint megjöttek az új gépek.

– Meg. Én mondom neked, egy vagyont fizetett ki értük.

– Akkor jobb, ha igyekszem. – Megemelem a táskát a kövekkel, és kicsit megrázogatom. – Ötször telefonált rám ma, hogy mikor érkezem az új szállítmánnyal.

– Milyen a mostani felhozatal?

– Nem rossz, nem rossz – bólogatok, és elindulok a lépcső felé.

– Grayson?

– Hm?

– Megvárjalak? Hazamehetnénk együtt, aludhatnál nálam.

A tarkómat megvakarva mély levegőt veszek.

– Fogalmam sincs, mikor végzünk, de sokáig tarthat. Menj csak haza nyugodtan, majd hívlak.

– Oké – vonja meg a vállát, meg sem próbálva leplezni a csalódottságát.

Nem akarok vele bunkó lenni, de tényleg kezd terhes lenni a ragaszkodása. Egyébként is egészen mással vannak tele a gondolataim. A bánya kusza ügyei teljesen lefoglalnak, és attól tartok van pár jóval komolyabb gondunk, minthogy Sadie-nek ma éjjel nélkülöznie kell a farkamat.

Jansen irodája az emeleten, az enyém mellett van, és most is halvány fény szűrődik ki belülről a küszöb alatt. Megállok az ajtaja előtt, de inkább bekopogok, mielőtt belépnék, nehogy az öreg csak úgy rutinból belém eresszen egyet a 9 milliméteresével.

– Bújj be – vakkantja.

A szobába lépve egyből kiszúrom az íróasztalon a zsír új polarizációs sztereo mikroszkópot, amiről már ódákat regélt az öreg. Állítólag ez a jelenleg piacon lévő legmodernebb eszköz, ami hatszázszoros nagyításra képes. Malcolm, baljában egy csipesszel egy követ egyensúlyoz, jobb kezében a nagyítólencsét egészen közel tartja a szeméhez. Hosszú őszes haja az arcába hullik, ahogy sóhajtva hátradől a székén, és rám emeli kéken csillogó szemeit. Hiába ráncos az arca és eresztett pocakot az utóbbi években, van az öreg szemében valami, amitől időtlennek látszik. Folyton ott villog benne egyfajta csibészes komiszság, mintha a szeme nem öregedett volna a teste többi részével. Pont ahogy apám annak idején mondta; Jansen ravasz vén róka, én ennek ellenére - vagy talán pont ezért – bírom. A legelejétől fogva kijöttünk egymással, és azt hiszem, elmondhatom, hogy engem is megfertőzött azzal a kórral, amit itt, Afrikában gyémánt vírusnak neveznek.

– Na végre, fiam. Azt hittem, már sosem érsz ide azzal a szállítmánnyal – mondja rekedtesen.

Valami nem stimmel a hangjával, meg az egész testhelyzete is furcsa, de túl sötét van ahhoz, hogy kivegyem, mi a gáz. Felkattintom a lámpát, és közelebb lépek hozzá.

– Azt a kibaszott… Malcolm, mi történt az arcoddal?

Hirtelen a képéhez kap, aztán fel is szisszen a fájdalomtól.

– Ja, ez? Semmiség, már sokkal jobban néz ki, mint korábban.

Odalépek mellé, a táskát az asztalra helyezem, másik kezemmel megragadom a vállát, és magam felé fordítom.

– Jobban néz ki? Jézus Krisztus, ember, ha ez jobban néz ki, akkor milyen lehetett frissen? – mondom döbbenten.

Az öreg szája széle fel van repedve, és a bal fele olyan duzzadt, mint azoknak a feltöltött szájú orosz bigéknek. A szeme alatt zöldes-lila ödéma éktelenkedik. Odahúzok mellé egy széket, leülök, és aggodalmasan kérdem:

– Mi a frász történt? Voltál orvosnál?

– Semmi bajom.

– Ki intézett el ilyen mocskos módon?

– Volt egy kis nézeteltérésem a – megvakarja a fejét, mielőtt kinyögi – a… hitelezőimmel.

– Picsába, Malcolm! Mondtam neked, hogy ne kezdj a Crimson Ligával?

– Bepöccentek mert késtem a törlesztéssel, de már minden oké. Megegyeztünk, hogy kapok haladékot.

– Milyen áron? – kérdezem összevont szemmel rosszat sejtve.