A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julia Quinn: Because of Miss Bridgerton

Avon Books, An Imprint of HarperCollinsPublishers, New York, 2016

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Weisz Böbe

A könyvet tervezte: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2016 by Julie Cotler Pottinger

Hungarian translation © Weisz Böbe, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-431-2

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Tíz ok, amiért érdemes elolvasnod ezt a könyvet

10. Mert Julia Quinn végre visszahozta a történelmi romantikusok legkedveltebb családját.

9. Mert hol máshol olvashatnánk ennyire érzéki utalást az íjászatra?

8. Mert ROMANTIKA.

7. Mert biztosan szeretnéd figyelemmel kísérni, ahogy egy félkarú férfi kártyavárat épít.

6. Mert a hős, a hősnő és a macska közti harcban végül a macska győz.

5. Mert csupa SZELLEMES VISSZAVÁGÁSBÓL állnak a párbeszédek.

4. Mert egyetértesz azzal, hogy a Pall Mall igazi véres játék.

3. Mert George Rokesby olyan dögös, hogy megérdemelne egy saját BBC-minisorozatot.

2. Mert ott AZ A CSÓK!

1. És persze Miss Bridgerton miatt.

Susan Cotternek.
Minden áldott nap csodálattal töltesz el.

És persze Paulnak is.
A jól időzített telefonhívás a kiváló férj ismertetőjele.
Kívánom, hogy ez alkalommal érd el a csillagos eget!

Elsô fejezet

Egy elhagyott farmépület teteje

Az angliai Kentben található Aubrey Hall és a Crake-kastély között félúton

1779

Nem arról van szó, hogy Billie Bridgertonnak ne lett volna meg a magához való esze. Épp ellenkezőleg, egészen biztos volt benne, hogy az ismerettségi körében ő az egyik legértelmesebb ember. De mint minden megfontolt személy, időnként ő is úgy döntött, hogy figyelmen kívül hagyja azt a halk kis hangot, ami az érveket sorolja a fejében. Egészen biztos volt abban is, hogy a viselkedését nem lehet felelőtlenségnek tekinteni. Amikor legyintett erre a kis figyelmeztető hangra, akkor az tudatos döntés volt – amit a helyzetének (valamennyire) gondos mérlegelése után hozott. És Billie javára kell írni, hogy amikor döntést hoz – olyat, amit az emberiség nagy része végtelen nagy ostobaságnak tartana –, általában egész ügyesen a talpára érkezik.

Kivéve, amikor nem.

Mint épp most.

Dühösen nézett le a társára.

– Legszívesebben kitekerném a nyakad.

Az a bizonyos társ meglehetősen közönyösen nyávogott egyet.

Billie kisasszonyhoz pedig meglehetősen nem illő módon felhördült.

A macska a hangra megrezzentette a fülét, de rangján alulinak ítélte, hogy oda is figyeljen rá, inkább nekiállt a mancsát nyalogatni.

Billie-nek eszébe jutott a két sokat emlegetett, kéz a kézben járó erény: a méltóság és az illem, de úgy döntött, mindkettőt túlértékelik, ezért éretlen fruska módjára morcos tekintettel viszonozta a macska viselkedését.

Nem érezte magát jobban tőle.

Elgyötörten felnyögött, felnézett az égre, és megpróbált rájönni, mennyi lehet az idő. A nap vastag felhőréteg mögé rejtőzött, ez megnehezítette Billie dolgát, de már legalább délután négy felé járhatott. Úgy vélte, már egy órája rostokolhat idefent, és kettőkor jött el a faluból. Ha beleszámítja a sétával töltött időt…

Ó, a fene vigye el, miért számítana, hogy mennyi az idő? Attól még nem kerül le erről az istenverte tetőről.

– Ez a te hibád – sziszegte a macskának.

Mint várható volt, a macska ügyet sem vetett rá.

– Nem is értem, mit kerestél odafent azon a fán – folytatta. – Hogy lehettél olyan ostoba, hogy azt hitted, le tudsz majd onnan jönni?

Ő pedig hogy lehetett olyan ostoba, hogy le akarta hozni? Ott kellett volna hagynia, de nem, Billie meghallotta a nyávogást, és már a fa koronájában járt, amikor eszébe jutott, hogy nem is szereti a macskákat.

– Tényleg ki nem állhatlak – mondta.

Egy macskához beszélt. Idáig süllyedt. Megpróbált helyzetet változtatni, felszisszent, amikor a harisnyája beakadt az egyik viharvert zsindelybe. Egy mozdulattal oldalra rántotta a lábfejét, és a már amúgy is lüktető bokája tiltakozva sikoltott fel.

Pontosabban Billie sikoltott fel. Önkéntelenül. Iszonyatosan fájt.

Persze sejtette, hogy lehetne rosszabb is. Fent volt a fán, legalább másfélszer olyan magasan a tető felett, mint ő maga, amikor a macska ráfújt, kieresztett karmokkal felé csapott, és a következő pillanatban mindketten lezuhantak.

A macska, ezt felesleges is mondani, tornászokat megszégyenítő eleganciával ért le: sértetlenül a négy tappancsára.

Billie nem tudta volna megmondani, ő hogyan érkezett, de most fájt a könyöke, a csípője sajgott, a kabátja felhasadt, valószínűleg az az ág szakította el, amelyik az lefelé tartó út kétharmadánál megtörte az esését.

De a legkínzóbb fájdalom a bokájában és a lábfejében keletkezett. Ha otthon lett volna, párnával felpolcolta volna a lábát. A kelleténél jóval többször ficamította már ki a saját és mások bokáját (ez utóbbit még többször), és tudta, ilyenkor mi a teendő. Hideg borogatás, felpolcolás, valamelyik testvérét arra kényszerítve, hogy körbeugrálja…

Hol vannak a szolgái, amikor szükség lenne rájuk?

Ekkor a távolban mozgást vett észre, és hacsak a környékbeli állatok időközben nem tanultak meg két lábon járni, akkor ez egyértelműen ember.

– Hahóóó! – kiáltotta, aztán gondolt egyet, és inkább az üvöltötte: – Segítség!

Ha nem csal a szeme – és nem is csalt, még a legjobb barátnője, Mary Rokesby is elismerte, hogy Billie Bridgerton látása csakis tökéletes lehet –, az az ember a távolban egy férfi. És nincs az ismerősei között egy férfi sem, aki ne törődne egy segítségért kiáltó női hanggal.

– Segítség! – kiáltotta megint, és végtelenül megkönnyebbült, amikor a férfi megállt. Azt nem tudta volna megmondani, hogy az illető az ő irányába fordult-e – a tökéletes látásnak is van határa –, ezért megint elbődült, most olyan hangosan, ahogyan csak a tüdeje bírta, és megkönnyebbülésében majdnem elsírta magát, mert az úriember – add, istenem, hogy úriember legyen, ha születéstől nem is, de legalább természettől fogva – elindult felé.

De persze nem fakadt sírva. Mert ő sosem sírt. Sohasem lett volna efféle nő.

Inkább jó mélyen beszívta a levegőt – meglepően hangos, sivító hanggal kísért hirtelen levegővétel volt.

– Ide! Erre! – kiáltotta, majd kikecmergett a kabátjából, hogy azt lengesse jelzés gyanánt. Teljesen feleslegesnek érezte, hogy megpróbáljon méltóságteljes maradni. Végül is fent rekedt a tetőn kificamodott bokával és egy koszos macskával.

– Uram! – kiáltott már-már üvöltve. – Segítsen! Kérem!

Az úriember a hangra kicsit szaporábban kezdett lépkedni, felnézett, és noha még mindig túlságosan messze járt, így Billie a tökéletes látásával sem vehette ki az arcát, azért felismerte.

Nem. Nem. Nem! Bárki, csak ne ő!

De természetesen ő volt az. Mert ki más is sétálhatna erre Billie élete legrosszabb pillanatában, a legkínosabb és leginkább zavarba ejtő percében, az egyetlen alkalommal, amikor meg kell őt menteni?

– Jó napot, George – köszönt, amikor a férfi elég közel ért hozzá, hogy hallja.

A férfi csípőre tette a kezét, és hunyorogva nézett fel rá.

– Billie Bridgerton… – mondta.

Billie már várta, hogy hozzáteszi: „Tudhattam volna.”

De nem tette, és valamiért Billie ettől még ingerültebb lett. A világ kibillent az egyensúlyából, amikor nem azok a pökhendi és beképzelt szavak buknak ki George Rokesby száján, mint amire Billie számít.

– Csak nem napozol? – érdeklődött a férfi.

– De igen. Gondoltam, jól mutatna az arcomon még néhány szeplő – csattant fel Billie.

A férfi nem válaszolt azonnal. Ehelyett levette háromszögletű kalapját, mire előbukkant a rizsporozatlan sötétbarna üstök. Kíváncsian méregette Billie-t, majd miután óvatosan letette a kalapját egy valamikor szebb időket látott kőfalra, megint felnézett, és azt mondta: – Nem állítanám, hogy nem élvezem a jelenetet. De persze épp csak egy kicsit.

Billie fejében cikáztak a csípős megjegyzések, de emlékeztette magát, hogy amerre a szeme ellát, George Rokesby az egyetlen fellelhető emberi lény, és ha szeretné, hogy még ebben a hónapban földet érjen a lába, akkor kénytelen lesz kedves lenni a férfival.

Legalább addig, míg megmenti.

– Különben is, hogy kerültél fel oda? – kérdezte George.

– A macska… – érkezett a leginkább mérgesnek nevezhető válasz.

– Ah.

– Fent volt a fán – magyarázta Billie a jó ég tudja, miért. Hiszen George nem is kért további magyarázatot.

– Értem.

Érti? Egészen biztos, hogy nem.

– Sírdogált – mondta Billie fogcsikorgatva. – Mégsem hagyhattam magára a bajban.

– Nem, ebben egészen biztos vagyok – mondta George, és ugyan a hangja tökéletesen barátságos volt, Billie megesküdött volna rá, hogy magában kineveti.

– Egyesek – sziszegte Billie – könyörületes és együtt érző személyek.

George félrehajtotta a fejét.

– Kisgyermekekkel és állatokkal?

– Pontosan.

George jobb szemöldöke a Rokesbykra jellemző rettenetesen idegesítő módon szökött a magasba.

– Egyesek – mormolta a férfi – kedvesek a nagyra nőtt gyerekekhez és az állatokhoz is.

Billie türtőztette magát, és inkább nem szólt semmit. Légy kedves, figyelmeztette magát. Még akkor is, ha belepusztulsz…

A férfi unottan mosolygott. Épp csak a szája szeglete remegett meg egy kicsit.

– A pokolba is, segítesz lejutni vagy sem? – fakadt ki végül Billie.

– Micsoda beszéd – cöccögött George.

– A te fivéreidtől tanultam.

– Ó, tudom én azt. Sosem sikerült őket teljesen meggyőznöm arról, hogy te lány vagy.

Billie inkább ráült a kezére, mert biztos volt benne, máskülönben nem tudna ellenállni a késztetésnek, hogy levesse magát a tetőről, és George torkának ugorjon.

– Jómagamat pedig sosem sikerült teljesen meggyőzni arról, hogy igazából emberi lény vagy – tette hozzá George meglehetősen félvállról.

Billie ökölbe szorította a kezét, és a körmei a tenyerébe vájtak. Ami mindent egybevetve cseppet sem volt kellemes.

– George – mondta, és érzékelte, mennyi minden kihallatszik a hangjából: könyörgés, fájdalom, lemondás, emlékek. Kettejüknek közös történetük van, és bármennyi volt is köztük a nézeteltérés, a férfi Rokesby, ő pedig Bridgerton, és amikor elkerülhetetlenné válik, talán egy család lesznek.

Az otthonuk – a Rokesby család lakta Crake-kastély és a Bridgerton család lakta Aubrey Hall – alig három mérföldre volt egymástól Kent megye hangulatos zöld sarkában. A Bridgerton család régebb óta lakott itt, az 1500-as évek elején érkeztek, amikor James Bridgertont VIII. Henrik vikomttá tette, és földet adományozott neki, de a Rokesby család 1672 óta rangban magasabb náluk.

Az egyik igencsak vállalkozó kedvű Rokesby báró komoly szolgálatot tett II. Károlynak, aki hálából kinevezte Manston grófjává. Az idők során ennek a rangbeli felemelkedésnek a részletei homályba merültek, de általánosan elfogadott volt, hogy a történet egy postakocsi, egy vég török selyem és két királyi szerető körül forgott.

Billie ezt fenntartások nélkül el is hitte. A sármosság örökölhető, nemde? George Rokesby pont úgy hordta fenn az orrát, ahogyan az egy grófság örökösétől elvárható, míg az öccse, Andrew egészen életvidám volt, pont olyan, mint aki egy II. Károlyhoz hasonló elvetemült szívtiprót is le tudna venni a lábáról. A többi Rokesby fivér nem volt ennyire csibész (habár Billie feltételezte, hogy a még csak tizennégy esztendős Nicholas már csiszolgatja ezt a képességét), de mind könnyedén kenterbe verték George-ot, ami a sármot és a barátságos viselkedést illeti.

George… Sosem kedvelték egymást. Billie ennek ellenére úgy érezte, nincs oka panaszra. Jelen pillanatban George volt az egyetlen Rokesby elérhető közelségben. Edward a kolóniákon járt, kardot és pisztolyt forgatott, vagy a jó ég tudja mit, Nicholas Etonban tanult, valószínűleg ő is kardot és pisztolyt forgatott (habár remélhetőleg jóval kevesebbszer). Andrew még pár hétig itthon lesz Kentben, de a tengerészetnél valami virtuskodás során eltörte a karját, így aligha lehetne most segítségére.

Nem, kénytelen beérni George-dzsal, és ezért kénytelen lesz udvariasan viselkedni vele.

Mosolyogva nézett le a férfira. Pontosabban mosolyszerűségre húzta a száját.

George felsóhajtott.

– Körülnézek, hátha találok létrát.

– Köszönöm – mondta Billie szerényen, de George valószínűleg nem hallotta. A férfi mindig is gyors, öles léptekkel közlekedett, és most is azonnal eltűnt az épület mögött, még mielőtt Billie udvariasan befejezhette volna a mondatot.

Alig egy perc elteltével George ismét felbukkant, egy létrát cipelt, ami ránézésre a dicsőséges forradalom óta használatlanul heverhetett valahol.

– Tulajdonképpen mi történt? – kiáltott fel, miközben a létrát a falnak döntötte. – Nem rád vall, hogy ott ragadsz valahol.

Ennél nagyobb bókot még sosem kapott George-tól.

– A macska nem fogadta olyan hálásan a segítségemet, mint ahogy elvártam volna – válaszolta, és minden egyes hangot egy-egy tőrdöfésként irányított a rettenetes állat felé.

A létra végre hangos koppanással megtalálta a megfelelő helyet, és Billie hallotta, hogy George elindult rajta fölfelé.

– Meg fog tartani? – kérdezte. A fokok kissé repedezettnek tűntek, és a létra minden egyes lépés alatt hangosan megnyikordult.

A nyikorgás egy pillanatra abbamaradt.

– Nem igazán számít, hogy megtart-e vagy sem, nem igaz?

Billie nagyot nyelt. Másvalaki talán nem tudta volna értelmezni a férfi szavait, de ő azóta ismeri George-ot, amióta az eszét tudja, és még neki is el kellett ismernie, hogy George Rokesby kifogástalan úriember. És sosem hagyna magára egy kétségbeesett hölgyet, még akkor sem, ha a létra meglehetősen ingatagnak tűnik.

Billie bajban volt, így George-nak nem maradt más választása. Segítenie kellett, akármennyire is bosszantónak találta a lányt.

Mert annak találta. Ó, Billie ezt pontosan tudta. George soha meg sem próbálta eltitkolni előle. Bár az igazsághoz hozzátartozik, hogy Billie sem.

George feje egyszer csak felbukkant, és a híres Rokesby-kék szeme összeszűkült. Az összes Rokesbynak kék volt a szeme. Kivétel nélkül.

– Bricseszt viselsz – mondta George nagyot sóhajtva. – Naná, hogy bricseszt viselsz.

– Ruhában nemigen vállalkoztam volna a famászásra.

– Nyilván – mondta George kimérten –, annál azért több eszed van.

Billie úgy döntött, ezt szóra sem méltatja.

– Megkarmolt – mondta inkább a macska felé biccentve.

– Csakugyan?

– Leestünk.

George felnézett.

– Elég nagy távolság.

Billie követte a tekintetét. A legalacsonyabb ág jó egy embernyi magasan volt, és ő nem a legalacsonyabb ágról pottyant le.

– Kificamodott a bokám – ismerte el.

– Ennyit sejtettem is.

Billie kérdően nézett rá.

– Különben már rég leugrottál volna a földre.

Billie elhúzta a száját, ahogy elnézett George mellett, le a régi farmépület romjait körülvevő kemény, poros területre. Valamikor az épület egy bővelkedő gazdálkodóé lehetett, mert két emelet magas volt.

– Nem – mondta, miután felmérte a távolságot. – Ahhoz túl magas.

– Még neked is?

– Nem vagyok ennyire ostoba, George.

A férfi közel sem helyeselt olyan gyorsan, mint illett volna. Pontosabban egyáltalán nem helyeselt.

– Nos, akkor… – mondta helyette. – Lássunk is neki a mentésnek.

Billie beszívta a levegőt. Majd kifújta.

– Köszönöm szépen.

George furcsa tekintettel nézett rá. Talán hitetlenkedve, hogy Billie egyazon mondatban ejtette ki a köszönöm és szépen szavakat?

– Hamarosan besötétedik – mondta Billie, és felhúzott orral nézett fel az égre. – Rettenetes lett volna, ha itt ragadok fent a… – megköszörülte a torkát. – Köszönöm szépen.

George ezt mindössze egy kurta biccentéssel nyugtázta.

– Le tudsz jönni a létrán?

– Szerintem igen – rettenetesen fájdalmas lesz, de meg tudja tenni. – Biztosan.

– Le is hozhatlak.

– A létrán?

– A hátamon.

– Nem mászok fel a hátadra.

– Nem is vágyom rá – dörmögte George. Billie vasvillaszemekkel nézett rá.

– Nos, akkor – folytatta a férfi, és két létrafokkal feljebb lépett. A tető széle most a csípőjével egy magasságba került. – Állni tudsz?

Billie értetlenül meredt rá.

– Arra vagyok kíváncsi, hogy mekkora súlyt bír el így a bokád – magyarázta George.

– Ó – hebegte Billie. – Hát persze.

Valószínűleg jobb lett volna, ha meg sem kísérli. A tető erősen lejtett, így Billie-nek mindkét lábára szüksége lett volna az egyensúlyozáshoz, de jelenleg a jobb lába szinte használhatatlan volt. Mindenesetre megpróbálta, mert nem volt hajlandó gyengének mutatkozni ez előtt a férfi előtt, de lehet, hogy csak azért, mert a természete nem engedte volna, hogy ne próbálkozzon – akármi is az –, vagy talán azért, mert eleve nem gondolta át rendesen a dolgot, de felállt, aztán megbillent, és azonnal visszaült.

De előtte még fojtott fájdalomkiáltás hagyta el a torkát.

George egy másodpercen belül már fönt is volt a tetőn.

– Te kis csacsi – dörmögte, de a hangjában szeretet csengett, legalábbis annyi, amennyit bármikor is kimutatott. – Megnézhetem?

Billie morcosan, de kinyújtotta felé a lábát. A cipőjét már rég levette.

George szakavatott kézzel fogta meg. Egyik kezével a sarkát tartotta, a másikkal pedig óvatosan mozgatta.

– Itt fáj? – kérdezte, és finoman megnyomta a boka külső részét.

Billie fájdalmában felszisszent, mielőtt visszafoghatta volna magát, és bólintott.

George ujja tovább vándorolt.

– És itt?

Billie megint bólintott.

– De nem annyira.

– És ezen a…?

Ekkor éles fájdalom hasított bele a lábfejébe, és villámként cikázott végig a lábszárán. Gondolkodás nélkül rántotta ki magát George kezéből.

– Ezt igennek veszem – mondta George a homlokát ráncolva. – De szerintem nem tört el.

– Persze hogy nem tört el! – csattant fel Billie. Ami nevetséges, hiszen ezt nem vehette biztosra. De George Rokesby mindig a legrosszabbat hozta ki belőle, és most az sem segített, hogy fájt a lába; a csuda vigye el!

– Kificamodott – jegyezte meg George figyelmen kívül hagyva a kifakadását.

– Tudom – közölte Billie sértődötten. Már megint. Most annyira utálta önmagát.

George csak unottan mosolygott.

– Naná, hogy tudod.

Billie most legszívesebben megölte volna.

– Én megyek elöl – jelentette ki George. – Így, ha elvétenéd a lépést, elkaphatlak, mielőtt leesnél.

Billie bólintott. Remek terv, sőt az egyetlen terv, és ostobaság lenne vitatkoznia csak azért, mert épp George-nak jutott az eszébe. Pedig ez volt az első reakció, amit az ösztöne súgott.

– Indulhatunk? – kérdezte George.

Billie ismét bólintott.

– Nem félsz, hogy lerúglak a létráról?

– Nem.

Semmi magyarázat. Csak egy nem. Mintha maga a kérdés is nevetséges lett volna.

Billie mérgesen nézett fel. George olyan szilárdnak tűnt. És erősnek. És megbízhatónak. Mindig is megbízható volt, döbbent rá Billie. Csak ahhoz őt túlságosan lefoglalta, hogy ingerült legyen a férfira, hogy ezt észre is vegye.

George óvatosan visszaaraszolt a tető szélére, majd megfordult, hogy a rálépjen a létra legfelső fokára.

– Ne felejtsd el a macskát – utasította Billie.

– A macskát… – ismételte George gúnyos pillantással, mintha azt mondta volna: ugye csak viccelsz?

– Ezek után a világ minden kincséért sem hagynám itt.

George a fogát csikorgatta, dörmögött valami illetlent az orra alatt, de azért kinyúlt a macska felé.

Ami beleharapott.

– Hogy a rosseb…

Billie hátrébb húzódott egy kissé. George olyan arcot vágott, mint aki szívesen letépné valaki fejét, és Billie közelebb volt hozzá, mint a macska.

– Az a dög… – morogta George. – Felőlem akár itt pusztulhat a tetőn.

– Egyetértek – vágta rá Billie gyorsan.

George nagyot pislogott a hirtelen válasz hallatán. Billie megpróbált mosolyogni, de csak egy vállrándításra tellett tőle. Két vér szerinti fivére volt, és még három fogadott, ha a Rokesby család fiúgyermekeit is hozzászámolja. Négy, ha beleveszi George-ot is, de nem volt benne biztos, hogy ezt akarja-e.

A lényeg, hogy megértette a férfiakat, és pontosan tudta, mikor kell hallgatnia.

Különben is, elege volt abból az átkozott állatból. Nem arról volt szó, hogy Billie Bridgerton szentimentális lett volna. Azért próbálta megmenteni azt a koszos macskát, mert ez volt a helyes, aztán azért próbálta újra megmenteni, hogy ne vesszen kárba az eddigi erőfeszítése, de most…

Dühösen méregette az állatot.

– Most magadra maradsz.

– Én megyek elöl – mondta George, és elindult a létra felé. – Szeretném, ha végig előttem maradnál. Így ha elvétenéd a lépést…

– Mindketten lezuhanunk?

– Elkaplak – fejezte be George fogcsikorgatva.

Billie persze csak viccelt, de úgy vélte, most nem lenne bölcs dolog ezt szóvá tennie.

George megfordult, hogy leereszkedjen, de amint kinyújtotta a lábát, hogy rátegye a legfelső fokra, a macska, ami ezek szerint nem szerette, ha nem figyelnek rá, vérfagyasztóan felvisított, és átrohant George lába között. George hadonászva billent hátra.

Billie nem gondolkodott. Eszébe sem jutott a lába, sem az egyensúly, sem bármi. Egyszerűen előreugrott, megragadta a férfit, és felhúzta a tető biztonságába.

– A létra! – sikoltott fel Billie.

De már késő volt. Együtt figyelték, ahogy a létra megpördül a tengelye körül, és különös, légies könnyedséggel eldől.

Második fejezet

Bátran állíthatjuk, hogy George Rokesby, Manston grófjának legidősebb fia, akit jelenleg Kennard vikomtjaként ismer a civilizált világ, mindig is higgadt úriember volt. Nyugodt, kimért viselkedés, megingathatatlanul logikus gondolkodás jellemezte, és mindig épp csak annyira szűkült össze a szeme, hogy a kívánságait rögvest higgadt hatékonysággal teljesítették, a vágyait lélegzet-visszafojtott örömmel, és – ez mind közül a legfontosabb – mindez az általa elvárt időpontban történt.

Azt is bátran állíthatjuk, hogy ha Billie Bridgerton kisasszonynak a legkisebb fogalma lett volna arról, hogy az ifjú Rokesby milyen közel áll ahhoz, hogy a torkának ugorjon, akkor tőle sokkal jobban félt volna, mint a közeledő szürkülettől.

– Ez roppant szerencsétlenség – mondta Billie lepillantva az eldőlt létrára. George nem válaszolt, mert ezt bölcsebbnek tartotta. – Tudom, mire gondolsz – tette hozzá.

George álla épp csak arra az időre lazult el, míg azt mondta: – Ebben egészen biztos vagyok.

– Azon gondolkodsz, hogy melyikünket hajítanád le szívesebben a tetőtől. Engem vagy a macskát.

A lány sokkal közelebb járt a valósághoz, mint ahogyan azt az ember gondolná.

– Csak segíteni próbáltam – tette hozzá Billie sietve.

– Tudom – válaszolta George olyan hangon, ami sejteni engedte, hogy nem kíván erről beszélgetni.

De Billie csak azért is folytatta.

– Ha nem kaplak el, akkor leestél volna.

– Tudom.

Billie az alsó ajkába harapott, és George egyetlen áldott pillanatig azt hitte, a lány végre lemond a csevegésről.

Aztán mégis így szólt: – A lábad miatt történt, ugye, tudod?

George egy leheletnyit mozdított a fején. Épp csak annyit, hogy jelezze, hallotta a kérdést.

– Hogyan?

– A lábad miatt – biccentett Billie a kérdéses testrész felé. – Belerúgtál a létrába.

George feladta az erőfeszítést, hogy ügyet se vessen a lányra.

– Ezt végképp nem varrhatod a nyakamba – mondta már-már sziszegve.

– Persze hogy nem – vágta rá Billie gyorsan, végre némi önmérsékletet tanúsítva. – Igazából csak azt akartam mondani… azzal, hogy…

George összeszűkült szemmel nézte.

– Na mindegy – suttogta Billie inkább. Az állát felhúzott térdén nyugtatta, és a szántóföldeket bámulta. Nem mintha akadt volna bármi látnivaló. Egyedül csak a lombok gyenge remegése árulta el, hogy fúj a szél. – Szerintem még van egy óránk naplementéig – dünnyögte. – Talán kettő is.

– Már nem leszünk itt, mire besötétedik – mondta George.

Billie felnézett rá, majd le a létrára. Aztán megint vissza rá, olyan arckifejezéssel, amitől George legszívesebben szó szerint hagyta volna a lányt a sötétben tapogatózni.

De nem akarta. Mert mint kiderült, képtelen volt rá. Huszonhét év nagy idő, hogy az úriemberi viselkedés a vérévé váljon, és soha nem lenne kegyetlen egy hölgyhöz. Még őhozzá sem.

– Elvileg Andrew fél órán belül erre jön – mondta.

– Tessék? – Billie megkönnyebbültnek tűnt, aztán ingerültnek. – Miért nem említetted eddig? Nem hiszem el, hogy hagytad, hogy azt higgyem, egész éjszakára a tetőn ragadunk.

George most Billie Bridgertonra emelte a tekintetét. A lányra, aki azóta a keresztje, hogy huszonhárom évvel ezelőtt a világra jött. És aki most olyan mérgesen nézett rá, mintha valami kimondhatatlan szörnyűséget követett volna el. Az arca vörös volt, és összeszorított ajka olyan, mint egy dühös rózsabimbó.

George fagyosan és kimérten válaszolt: – Mindössze egyetlen perc telt el a között, hogy a létra földet ért, és hogy ezeket a szavakat kiejtem. Könyörgök, áruld el, a lábam okozta katasztrófa mélyenszántó elemezésének mégis mely pillanatában kellett volna ezt a tényt közölnöm veled?

Billie ajka megremegett, de nem húzódott gúnyos mosolyra. Semmi sem jelzett szarkazmust. Másvalaki esetében George azt hitte volna, hogy az illető zavarba jött, esetleg elszégyellte magát. De ez itt Billie Bridgerton, és ő sosem jön zavarba. Ő mindig azt tette, amihez kedvet érzett, és nem törődött a következményekkel. Egész életében így viselkedett, és általában a fél Rokesby-klánt is magával rángatta.

És valamiképp mindig mindenki megbocsátott neki. Volt benne valami – nem igazán báj, hanem inkább őrült és zabolátlan önbizalom, amitől mindenki vakon követte. Billie családja, George családja, az egész nyomorult falu – mindannyian imádták. Billie szélesen mosolygott, a nevetése ragadós volt, és a jó ég tudja, miért, de tényleg George az egyetlen személy Angliában, aki felismerte, mekkora veszélyt jelent ez a nő az emberiségre?

Az a kificamodott boka? Nem ez volt az első. A karját is eltörte már, rá jellemző módon látványos balesetben. Nyolcéves kislány volt még, és leesett a lóról. Egy alig beidomított heréltről, amire eleve fel sem kellett volna ülnie, nemhogy megpróbálni átugratni vele egy sövényen. A csontja tökéletesen forrt össze – nyilván, hiszen Billie-nek mindig is ördögi szerencséje volt –, és pár hónap elteltével már újra a régi önmaga volt, és senkinek még csak eszébe sem jutott megszidni. Akkor sem, amikor férfi módra ülte meg a lovat. Bricsesznadrágban. Ugyanazon az átkozott herélten ugratott át ugyanazon a sövényen. És amikor George egyik öccse követte a példáját, a fiúcska szépen kificamította a vállát…

Mindenki nevetett. George szülei, Billie szülei, és csak csóválták a fejüket és kacagtak, és egyiküknek sem jutott eszébe, hogy leszedjék Billie-t a lóról, és rendes lányruhát húzzanak rá, vagy ami még jobb lett volna, hogy elküldhetnék az egyik leányiskolába, ahol hímezni és viselkedni tanulna.

Edward karja teljesen kifordult a helyéről. Kifordult! És milyen hangot adott ki, amikor az istállómester visszatette a helyére…

George megborzongott. Az ilyen hangot inkább érzi, mint hallja az ember.

– Fázol? – kérdezte Billie.

George megrázta a fejét. Habár Billie valószínűleg fázott. Az ő kabátja jóval vastagabb volt, mint a lányé.

– És te?

– Én sem.

Alaposabban szemügyre vette. Billie az a fajta, aki inkább összeszorított foggal tűr, és nem hagyja, hogy a másik úriember módjára viselkedjen.

– De szólnál, ha fáznál, ugye?

Billie magasba emelte a kezét, mintha esküt tenne.

– Szavamat adom.

Ennyi elég is volt George-nak. Billie sosem hazudott, és nem szegte meg az ígéreteit.

– Andrew is veled volt a faluban? – kérdezte Billie, miközben hunyorogva kémlelte a látóhatárt.

George biccentett.

– Dolgunk akadt a patkolókováccsal. Utána bement beszélni a plébánossal. Nekem meg nem volt kedvem megvárni.

– Nyilván nem – dörmögte Billie.

George felkapta a fejét.

– Ezzel meg mit akartál mondani?

Billie ajka szétnyílt, rövid időre finom oválist formált, majd azt mondta: – Igazából nem is tudom.

George komoran nézett rá, majd megint a tetőnek szentelte a figyelmét, nem mintha bármi mást tehetett volna. De a természete nem engedte, hogy csak tétlenül üljön és várakozzon. Legalább megvizsgálhatja a kérdést, felmérheti a helyzet súlyosságát, és…

– Nincs mit tenni – mondta Billie vidáman. – A létra nélkül nincs.

– Ezzel én is tisztában vagyok – morogta George.

– Csak úgy néztél körbe – mondta Billie vállat vonva –, mintha…

– Tudom, hogy mit csináltam – csattant fel George.

Billie összeszorított, a száját, és a jellegzetes, idegesítő Bridgerton ívben vonta fel a szemöldökét, mintha ezzel azt mondaná: folytasd csak, gondolj, amit akarsz. De én jobban tudom.

Néma csend telepedett rájuk, majd Billie a szokottnál jóval vékonyabb hangon megkérdezte: – Biztos vagy benne, hogy Andrew erre fog hazamenni?

George bólintott. Az öccsével gyalog mentek a Crake-kastélyból a faluba – általában nem így közlekedtek, de Andrew, akit csak nemrég neveztek ki a Királyi Tengerészet hadnagyává, eltörte a karját valami ostoba virtuskodás során Portugália partjainál, és hazaküldték gyengélkedni. Jelenleg könnyebb volt gyalogolni, mint lovagolni, és márciushoz képest szokatlanul kellemes napra virradtak.

– Gyalog van – mondta George. – Mégis merre másfele mehetne? – a környéken több ösvény is vezetett, de mindegyik legalább egy mérfölddel hosszabb utat jelentett hazafelé.

Billie félrehajtotta a fejét, és a szántóföldeket kémlelte.

– Hacsak nem viszi el valaki kocsin.

George lassan Billie felé fordult, meglepte, hogy semmit sem árul el a lány hangja. Nem volt sem lekezelő, sem vitatkozó, de még csak leheletnyit aggodalmas sem. Csak különös tárgyilagosság volt benne: hm, akár ilyen katasztrofális dolog is történhetett.

– Nos, ez is előfordulhat – vont vállat. – Andrew-t mindenki kedveli.

Ez igaz is volt, Andrew keresetlen, könnyed sármját mindenki megkapónak találta, a falusi plébánostól kedve a fogadóban dolgozó felszolgálólányokig. Ha valaki épp erre tart, akkor bizonyosan felajánlja neki, hogy magával viszi a kocsiján.

– Gyalog fog jönni – jelentette ki George határozottan. – Szüksége van a testmozgásra.

Billie arcára egyértelmű kétkedés ült ki.

– Andrew-nak?

George vállat vont, nem akarta elismerni a tényt, hogy Andrew mindig is remek sportember volt.

– A friss levegőre mindenképpen szüksége van. A héten már ette az unalom. Anyánk erőlevessel és ágynyugalommal traktálta.

– A törött karja miatt? – Billie horkantva nevetett fel.

George oldalvást pillantott rá.

– Csak nem örömödet leled mások nyomorúságában?

– Mint mindig.

George önkéntelenül is elmosolyodott. Nehezen sértődhetett volna meg, hiszen ő is egész héten örömét lelte, nem is, inkább maga idézte elő öccse kétségbeesését.

Billie óvatosan testhelyzetet váltott, úgy hajlította be a lábát, hogy az állát a térdére tudja hajtani.

– Vigyázz a lábadra – mondta neki George szinte szórakozottan.

Billie bólintott, és mindketten hallgatásba merültek. George egyenesen maga elé bámult, de érzékelte a mellette kucorgó Billie minden mozdulatát. A lány egy kósza hajtincset söpört ki a szeméből, majd kinyújtotta maga előtt a karját, a könyöke úgy reccsent meg, mint egy régi szék. Aztán azzal az eltökéltséggel, ahogy az élet minden területéhez hozzáállt, felvette a korábbi beszélgetés fonalát: – Akkor is előfordulhat, hogy valaki felvette a kocsijára.

George majdnem elmosolyodott.

– Akár.

Billie rövid ideig hallgatott, majd így szólt: – Úgy látom, nem fog esni.

George felnézett. Az ég borult volt, de nem túlságosan. A felhők túl fakóak voltak ahhoz, hogy komoly csapadékot hozzanak.

– És bizonyosan hiányolni fognak bennünket.

George megengedett magának egy gúnyos mosolyt.

– Legalábbis engem.

Billie a könyökével oldalba bökte. Erősen. Annyira erősen, hogy George felnevetett.

– Rettenetes alak vagy, George Rokesby – mondta Billie, de fülig érő szájjal.

George megint felnevetett, meglepte, mennyire élvezi ezt a könnyed élcelődést. Nem tartotta kettejüket barátoknak, ahhoz az évek során túl sok nézeteltérésük támadt, de legalább közeli ismerősök voltak. Ezt persze nem mindig érezte előnyösnek, de most…

Most igen.

– Nos – jelentette ki a lány –, azt hiszem, nincs más, akivel szívesebben ragadtam volna fent a tetőn.

George odakapta a fejét.

– Nocsak, Billie kisasszony, csak nem bókot kaptam?

– Nem tudod eldönteni?

– De tőled? – tért ki a válasz elől.

Billie ajkára bájos félmosoly ült.

– Azt hiszem, ezt megérdemeltem. De tudod, te nagyon megbízható vagy.

– Megbízható – ismételte George. Billie bólintott.

– Nagyon is.

George erre elkomorult, de a világ minden kincséért sem tudta volna megmondani, miért.

– Ha nem ütöttem volna be a bokám – folytatta Billie derűsen –, akkor biztosan lejutottam volna valahogyan.

George nyílt kétkedéssel méregette. Leszámítva azt, hogy ennek semmi köze nem volt az ő megbízhatóságához…

– Nem az imént mondtad, hogy túl magasan vagyunk ahhoz, hogy leugorj?

– Nos, de – legyintett Billie maga előtt, mintha egy zavaró legyet hessegetne el –, de valamit csak kitaláltam volna.

– Nyilván – mondta George leginkább azért, mert nem volt ereje többre.

– A lényeg az – folytatta a lány –, hogy mindaddig, míg itt vagyok veled…

Billie arca hirtelen elfehéredett. Még a szeme is kifakult: rendes körülmények között meghatározhatatlan árnyalatú barna volt, de mintha most egészen sárszínűvé vált volna.

George-ban megállt az ütő. Soha, de soha nem látta Billie Bridgertont ezzel az arckifejezéssel.

A lány megijedt.

– Mi az? – kérdezte tőle.

Billie George felé fordult.

– Nem gondolod…

George várt, de Billie mintha nem találta volna a szavakat.

– Mit?

A lány sápadt arca kissé elzöldült.

– Nem gondolod, hogy valaki azt hihetné, hogy te… hogy mi… – nagyot nyelt. – Hogy együtt tűntünk el?

George-dzsal megfordult a világ.

– Egek, az nem lehet! – mondta. Habozás nélkül.

– Tudom – helyeselt Billie. Ugyanolyan hevesen. – Úgy értem, te. És én. Nevetséges.

– Abszurd.

– Bárki, aki ismer minket…

– Tudja, hogy mi soha…

– De mégis… – ez alkalommal Billie szavai nem simán elhaltak, hanem kétségbeesett suttogásba fulladtak.

George türelmetlen pillantást vetett rá.

– Mi az?

– Ha Andrew nem jön erre, ahogy vártuk… És észreveszik, hogy eltűntél… És én is eltűntem… – A rémülettől elkerekedett szemmel nézett fel George-ra. – Végül valaki csak észreveszi, hogy mindkettőnknek nyoma veszett.

– Ezzel mit akarsz mondani? – csattant fel George.

Billie egyenesen rá szegezte a tekintetét.

– Csak azt, hogy miért ne feltételeznék azt, hogy…

– Mert van egy csöpp sütnivalójuk – vágott közbe George. – Soha senki nem hinné, hogy önszántamból töltöm veled az időt.

Billie hátrahőkölt.

– Ó, nos, ezt köszönöm szépen.

– Azt szeretnéd, ha valaki ezt hinné? – vágott vissza George.

– Dehogyis!

George a szemét forgatta. Nők! De ez itt mégiscsak Billie. A legkevésbé nőies nő az ismerősei között.

Billie hosszan fújta ki a levegőt, hogy megnyugodjon.

– Mindazok ellenére, amiket rólam gondolsz, George…

Hogyan oldotta meg ez a lány, hogy a keresztneve sértésnek hangozzon?

– Nekem gondolnom kell a hírnevemre. És noha a családom elég jól ismer engem, és – a hangjába tétova szín költözött – feltételezem, hogy benned is eléggé bízik ahhoz, hogy tudja, egyidejű eltűnésünk semmi olyasmit nem jelent, ami…

A mondat vége a semmibe veszett, és Billie feszengve harapdálta az ajkát, és az igazat megvallva, úgy tűnt, kissé rosszul van.

– Az emberek többsége nem biztos, hogy ilyen jóhiszemű lenne – fejezte be helyette George a mondatot.

Billie felpillantott rá, majd azt mondta: – Pontosan.

– Ha holnap reggelig nem találnak ránk – mondta George leginkább magának…

Billie fejezte be a rettenetes mondatot.

– Feleségül kell venned.

Harmadik fejezet

– Te meg mit művelsz? – sikoltott fel Billie. George határozottan veszélyes gyorsasággal pattant fel, most ott állt a tető szélén, és összevont szemöldökkel, gondolataiba mélyedve nézett a távolba.

Őszintén szólva, úgy festett, mintha valami bonyolult matematikai egyenletet igyekezne megoldani.

– Megpróbálok lejutni erről az átkozott tetőtől – morogta George.

– Még a végén megölöd magad!

– Előfordulhat – válaszolt a férfi komoran.

– Nahát, milyen szerencsés vagyok! – vágott vissza Billie.

A férfi megfordult, és alig palástolt felsőbbrendűséggel nézett le rá.

– Azt akarod mondani, hogy feleségül akarsz hozzám jönni?

Billie megborzongott.

– Soha. – Ugyanakkor egyetlen hölgynek sem kellemes a tudat, hogy a férfi inkább levetné magát a tetőről, csak hogy elkerülhesse ezt a lehetőséget.

– Ebben, hölgyem – mondta George –, egyetértünk.

Ez fájt. Ó, de mennyire fájt. Ez aztán az irónia. Az nem érdekelte, hogy George Rokesby nem akarja feleségül venni. Hiszen jobbára nem is kedvelte a férfit. És tudta, hogy amikor George kegyeskedik menyasszonyt választani, a hálás hölgy a legkevésbé sem fog őrá hasonlítani.

De akkor is fájt.

A jövendőbeli Lady Kennard finom, nőies teremtés lesz. Akit arra tanítottak, hogyan vezessen egy előkelő házat, nem pedig egy kiterjedt gazdaságot. Aki a legújabb divat szerint öltözködik, a haja rizsporos, és a szobalánya bonyolult frizurába rendezi. Aki gyengéd gyámoltalanság felhőjébe burkolózik.

A George-hoz hasonló férfiak szeretik magukat férfiasnak és erősnek gondolni.

Figyelte, ahogy George csípőre teszi a kezét. Ami igaz, az igaz, férfias és erős. De ő is ugyanolyan, mint a többiek; olyan nőt akar, aki legyező mögül kipillantva évődik velük. Isten óvja attól, hogy egy önálló nőt vegyen feleségül.

– Kész katasztrófa – mordult fel George.

Billie erőt vett magán, és nem vicsorgott rá.

– Csak most jöttél rá?

George hasonlóan gyerekes módon mérgesen pillantott le rá.

– Miért nem tudsz kedves lenni? – fakadt ki Billie.

– Kedves? – visszhangozta George.

Egek, ezt most miért mondta? Most kénytelen lesz megmagyarázni.

– Mint a családod többi tagja – pontosított.

– Kedves… – ismételte George megint. Megrázta a fejét, mintha hihetetlennek tartaná ezt az epés megjegyzést. – Kedves.

– Én kedves vagyok – mondta Billie. A következő pillanatban ezt meg is bánta, mert nem is volt kedves. Legalábbis nem mindig, és az volt az érzése, hogy most sem különösebben az. De bizonyára meg lehet neki bocsátani, hiszen mégiscsak George Rokesbyról van szó, és egyszerűen nem bírta megállni a kötekedést.

És mint kiderült, George sem.

– Felötlött benned valaha is – kezdte a férfi gúnytól csöpögő hangon –, hogy rajtad kívül mindenki mással kedves vagyok?

Ez is fájt. Nem kellett volna fájnia, mert sosem kedvelték egymást, és a csuda vigye el, azért sem kellett volna fájnia, mert Billie nem akarta.

De sosem mutatná ki.

– Úgy vélem, ezzel meg akartál sérteni – mondta Billie keserűen megválogatva szavait.

George csak bámult rá, és várta a további megjegyzéseket.

Billie vállat vont.

– De? – tapogatózott George.

Billie megint megvonta a vállát, és úgy tett, mintha a körmeit vizsgálná. Ami persze azt jelentette, hogy most tényleg ránézett a körmeire, amelyek visszataszítóan piszkosak voltak.

Ebben sem hasonlít a jövendőbeli Lady Kennardra.

Némán elszámolt ötig, várta, hogy George magyarázatot követeljen a szokásos epés hangsúlyával, amit már az előtt tökélyre fejlesztett, hogy borotválkozni kezdett volna. Ám egy szót sem szólt – végül Billie veszítette el a köztük sistergő durcás párbajt, és felemelte a fejét.

De a férfi nem is nézett rá.

Hogy az ördög vinné el!

És őt is, mert nem bírt magának parancsolni. Tudta, hogy egy valamennyire fegyelmezett ember tudná, mikor kell csomót kötnie a nyelvére, de nem, neki ki kellett nyitna azt a buta száját, és azt mondani: – Ha nincs benned annyi…

– Ki ne mondd! – figyelmeztette George.

– …nagylelkűség, hogy…

– Figyelmeztetlek, Billie.

– Csakugyan? – vágott vissza. – Én inkább úgy látom, fenyegetőzöl.

– Még ez is megtörténhet – mordult rá George –, ha nem fogod be a… – fojtott káromkodással fejezte be a megkezdett mondatot, és a következő pillanatban az ellenkező irányba kapta a fejét.

Billie a harisnyájából kilógó szálat piszkálta, a száját mérgesen, dacosan szorította össze. Jobb lett volna, ha nem mond semmit. Már akkor tudta, amikor megszólalt, mert lehet, hogy George Rokesby egy öntelt és idegesítő alak, de mégiscsak Billie hibája volt, hogy fent ragadt vele a tetőn, és nincs joga ahhoz, hogy belekössön a férfiba.

De volt George-ban valami – egy különleges képesség, aminek csak ő volt birtokában –, ami miatt Billie most sokévnyi tapasztalatot és érettséget sutba dobva úgy viselkedett, mint egy nyavalyás hatéves. Ha George másvalaki lett volna – bárki más –, akkor Billie-t a kereszténység történelmének legértelmesebb és legsegítőkészebb asszonyaként ünnepelték volna. Történetek keringenének róla – miután lejutottak a tetőről –, hogy milyen bátor és szellemes. Billie Bridgerton, olyan találékony, olyan okos… Mindenki ezt mondta róla. Mindenkinek oka volt ezt mondani, mert Billie tényleg találékony és okos.

Csak épp George Rokesby mellett nem volt az.

– Sajnálom – hebegte Billie.

A férfi lassan feléje fordította a fejét, mintha az izmai nem akarták volna elhinni, amit a gazdájuk hallott.

– Azt mondtam, sajnálom – ismételte Billie ez alkalommal hangosabban. Keserű pirulának hatott, mégis ezt kellett tennie. De az ég oltalmazza George-ot, ha még egyszer arra kényszeríti, hogy kimondja, mert ha még egyszer le kell nyelnie a büszkeségét, biztosan a torkán akad. És ezt George-nak tudnia kellett.

Mert ő is ilyen.

A tekintetük találkozott, aztán mindketten gyorsan lefelé néztek, majd pár pillanattal később George így szólt: – Egyikünk sincs most a legjobb formájában.

Billie nagyot nyelt. Arra gondolt, talán mondania kellene még valamit, de eddig sem sok jó sült ki abból, hogy az ösztöneire hallgatott, ezért csak bólintott, és magában megfogadta, hogy csöndben marad egészen addig, míg…

– Andrew? – suttogta George. Billie azonnal feléledt. – Andrew! – bődült el George.

Billie tekintete ide-oda cikázott a szántó túloldalát szegélyező fák között, és csakugyan…

– Andrew! – kiáltotta, és ösztönösen elkezdett felállni, mielőtt eszébe jutott volna a bokája. – Jaj! – sikoltott, és azonnal visszarogyott.

George még csak oda sem pillantott. Máris a tető szélén termett, és vadul hadonászott.

Andrew-nak mindenképp észre kellett vennie a tetőn a két veszettül óbégató félkegyelműt, de ha szaporábbra vette is a lépteit, Billie ezt nem látta. De valóban Andrew volt az. Valószínűleg örülniük kellene, hogy a fiatalember nem kezdett el kétrét görnyedve nevetni a helyzetüket látva.

Az biztos, hogy nem fogja hagyni nekik, hogy ezt elfelejtsék.

– Hahó, odafenn! – kiáltott Andrew, amikor már a fél utat megtette.

Billie George-ra pillantott. Csak a férfi arcélét láthatta, de még így is ki lehetett venni, mennyire megkönnyebbült, hogy felbukkant az öccse. De különös módon mégis komornak tűnt. Nem is különös, döbbent rá Billie. Andrew Billie-t is ugratni fogja, de az biztos, hogy George annak százszorosát kapja majd.

Andrew felkötött karja ellenére ruganyos léptekkel közeledett.

– Minő kellemes meglepetés – jelentette ki fülig érő szájjal. – Ha ezer évig töröm a fejem, és csak töröm és töröm… – Megállt, és mutatóujját elegánsan felemelte, mintha ezzel az egyetemes mozdulattal kérne egy csöppnyi figyelmet, gondolta Billie. Aztán félrehajtotta a fejét, mintha visszanyerte volna a lendületét, és folytatta: – …és töröm…

– Ó, az isten szerelmére! – rivallt rá George.

– Szóval hiába a sokévnyi fejtörés – nevetgélt Andrew –, akkor sem jutott volna eszembe…

– Inkább segíts nekünk lejutni a tetőről! – csattant fel George. Billie tökéletesen egyetértett a hangsúlyával.

– Mindig is úgy véltem, hogy remek párost alkotnátok – mondta Andrew komiszan.

– Andrew… – mordult fel Billie.

George feszes mosollyal jutalmazta.

– Igazán nem kellett volna ilyen messzire mennetek azért, hogy kettesben maradhassatok. Mindannyian boldogan álltunk volna rendelkezésetekre.

– Fejezd be – szólt rá Billie.

Andrew felnézett, és nevetve neheztelést színlelt.

– Tényleg ilyen hangot ütsz meg velem, Billie gida? Én állok szilárd talajon.

– Kérlek, Andrew – mondta Billie, és minden erejét összeszedte, hogy udvarias és kimért legyen. – Nagyra értékelnénk, ha segítenél.

– Nos, mivel ilyen szépen kérted… – dörmögte Andrew.

– Meg fogom ölni – sziszegte Billie maga elé.

– Én pedig eltöröm a másik karját – dünnyögte George.

Billie elnyomta a kikívánkozó nevetést. Andrew biztosan nem hallotta meg őket, de azért Billie lenézett rá, és ekkor meglátta, hogy a férfi az ép kezét a csípőjére téve már összevont szemöldökkel néz valamit.

– Most meg mi van? – kérdezte George.

Andrew a létrát bámulta, és az arcára furcsa fintor ült.

– Nem vagyok benne biztos, hogy bármelyikőtökben felötlött volna, de ezt nem olyan egyszerű fél kézzel megoldani.

– Vedd ki a karod a kötésből – mondta George, de a mondata vége beleveszett Billie sikoltásába.

– Le ne vedd a kötést!

– Tényleg fent akarsz maradni a tetőn? – sziszegte George.

– Inkább érje újabb sérülés a karját? – kérdezett vissza Billie. Lehet, hogy az imént azon viccelődtek, hogy Andrew másik karját is eltörik, de ez mégis csak túlzás lenne. Andrew a tengerészet tisztje. Létfontosságú, hogy a csont rendesen forrjon össze.

– A keze kedvéért feleségül jönnél hozzám?

– Nem megyek hozzád feleségül – vágott vissza Billie. – Andrew pontosan tudja, hol vagyunk. Hozhat segítséget, ha szükségünk van rá.

– Mire visszaér egy egészséges férfival, mi már több órát eltöltöttünk idefenn.

– És feltételezem olyan nagy véleménnyel vagy a saját férfiúi képességeidről, hogy úgy gondolod, az emberek elhiszik, hogy a tetőn akartál megrontani.

– Hidd el – sziszegte George –, bármelyik épeszű férfi tudná, hogy te teljességgel megronthatatlan vagy.

Billie szemöldöke egy pillanatra zavartan ért össze. George most az erkölcsi tartására tett elismerő megjegyzést? De akkor…

Ó!

– Hitvány alak vagy! – fújtatott. Mivel mást erre nem válaszolhatott. Valamiért úgy érezte, ha azt válaszolja: fogalmad sincs, hány férfi rontana meg szívesen, az nem sok jót árulna el a méltóságáról és a szellemességéről.

Vagy a tisztességéről.

– Andrew – kiáltott le George azon a fensőbbséges bátyhangon –, száz fontot fizetek neked, ha leveszed azt a kötést, és felállítod a létrát.

Száz fontot?

Billie döbbent hitetlenkedéssel fordult felé.

– Te megőrültél?

– Nem is tudom – töprengett Andrew. – Akár meg is érhet száz fontot, hogy lássam, ahogy megölitek egymást.

– Ne légy szamár! – mondta George dühös pillantást lövellve öccse felé.

– Úgysem te örökölnél – jegyezte meg Billie, nem mintha Andrew valaha is az apja, Manston grófjának nyomdokaiba óhajtott volna lépni. Ahhoz túlságosan is szerette a szabad életet, hogy egy ekkora felelősséget magára vegyen.

– Ó, igen, Edward fog – mondta Andrew eltúlzott sóhajtással a másodszülött Rokesby fiúra utalva, aki két évvel volt idősebb nála. – Légy van a levesemben. Pokolian gyanús lenne, ha ti mindketten különös körülmények között odavesznétek.

Kínos csend telepedett rájuk, és mind rádöbbentek, hogy Andrew könnyedén vett valamit, ami túl súlyos volt egy odavetett csípős megjegyzéshez. Edward Rokesby ugyanis a másodszülött fiúgyermekek büszke útjára tért, és jelenleg Őfelsége 54-ik gyalogezredének kapitányaként szolgált. Több mint egy évvel ezelőtt küldték el az amerikai kolóniákra, és bátran harcolt a Quaker Hill-i csatában. Ezután több hónapot töltött Rhode Islanden, majd átrendelték a New York-i brit főhadiszállásra. Az egészségéről és hogylétéről nyugtalanítóan ritkán érkezett hír.

– Ha Edward elhunyna – mondta George mereven –, nem hinném, hogy a körülményeket valaha is különösnek neveznék.

– Ó, ugyan már – mondta Andrew a szemét forgatva –, ne legyél már állandóan olyan átkozottul komoly.

– A bátyád az életét teszi kockára a királyért és a hazáért – mondta George, és Billie észrevette, hogy a szokottnál jóval keményebb és feszültebb a hangja.

– Ahogy én is – válaszolta Andrew hűvös mosollyal. Törött kezét a tető felé emelte, a behajlított és bekötözött végtagot csak vállból tudta megmozdítani. – Vagy legalábbis egy-két csontomat.

Billie nagyot nyelt, és tétován George felé lesett, megpróbálta felmérni a hangulatát. Ahogy az gyakori a harmadik fiúgyermekeknél, Andrew nem ment egyetemre, hanem egyenesen beállt a királyi haditengerészethez kadétnak. Közel sem került annyiszor veszélyes helyzetekbe, mint Edward, de az egyenruháját ő is büszkén viselte.

George-nak ezzel ellentétben nem engedték meg, hogy katonának álljon; mivel ő volt a grófság örököse, túlságosan értékesnek tartották ahhoz, hogy csak úgy odavesse magát az amerikai muskéták elé. Billie most eltöprengett: csak nem feszélyezi ez George-ot? Az, hogy a fivérei az országot szolgálják, míg ő nem? Akarna harcolni egyáltalán?

Aztán azon is eltöprengett, hogy eddig ezen miért nem gondolkodott el. Az igaz, hogy nem sok figyelmet szentelt George Rokesbynak, hacsak nem állt vele szó szerint szemben, de a Rokesby és a Bridgerton család élete meglehetősen összefonódott. Furcsának tűnt, hogy pont ezt nem tudja egy Rokesbyról.

Hol az egyik, hol a másik fivért nézte. Sokáig senki sem szólalt meg. Andrew kék szeme még mindig hidegen, kérdőn villogott bátyjára, míg George viszonozta a pillantást, de… nem egészen haragosan. Legalábbis már nem. De nem is lemondóan. Vagy büszkén. Billie képtelen volt meghatározni, milyen érzést tükrözött a tekintete.

Sokkal több húzódott e mögött a párbeszéd mögött, mint amit a felületes szemlélő megérthetett volna.

– Nos, én egy hálátlan macskáért tettem kockára az életemet és bokámat – jelentette ki Billie, mert már nagyon szerette volna a társalgást egy kevésbé ellentmondásos témára terelni. Nevezetesen az ő megmentésére.

– Ez történt? – dünnyögte Andrew a létra fölé hajolva. – Azt hittem, nem szereted a macskákat.

George végtelen felháborodással fordult feléje.

– Még csak nem is szereted a macskákat?

– A macskákat mindenki szereti – vágta rá Billie azonnal.

George összeszűkült szemmel nézte, és Billie tudta, kizárt, hogy a férfi elhiszi, az üres mosoly csak a békülés jele, de szerencsére Andrew pont ez a pillanatot választotta arra, hogy halkan szitkozódjon egyet, amivel azonnal a létrával való küzdelmére vonta a figyelmüket.

– Minden rendben? – kiáltott le Billie.

– Csak egy szálka – morogta Andrew a kisujja szélét szopogatva. – Hogy az ördög vinné el.

– Nem fogsz belehalni! – csattant fel George.

Andrew vasvillaszemekkel nézett a bátyjára. George a szemét forgatta.

– Ó, az isten szerelmére!

– Ne provokáld – sziszegte Billie.

George furcsa, morgásszerű hangot hallatott, de nem szólalt meg, csak keresztbe fonta a karját, és úgy bámult le az öccsére.

Billie egy kicsit közelebb araszolt a tető széléhez, hogy jobban lássa Andrew-t, aki az egyik lábát a létra legalsó foka alá csúsztatta, majd lehajolt, hogy megfogja. Hangosan felnyögött, ahogy függőleges helyzetbe emelte a létrát. A létra súlypontja teljesen rossz helyre esett így, egy félkarú embertől azonban csak ennyi tellett.

De legalább erős félkarú ember volt, és nagy erőfeszítések és nem kevés cifra káromkodás közepette sikerült az épületnek támasztania a létrát.

– Köszönöm – sóhajtotta George, habár a hangsúlyából Billie nem tudta volna megmondani, az öccsének vagy a mindenhatónak szánta-e a hálálkodást.

Amint Andrew biztos kézzel tartotta a létrát – és a macska is eltűnt láb alól –, a leereszkedés jóval egyszerűbbnek bizonyult, mint első próbálkozásra. De fájt. És isten a tanúja rá, Billie sajgó bokája az utolsó erejét is kiszívta belőle. És semmit sem tehetett ellene. Még csak nem is siethetett, mert minden egyes lépéssel valamennyi súlyt rá kellett helyeznie a sérült bokájára. Mire leért az alulról a harmadik fokig, minden erejére szüksége volt ahhoz, hogy ne fakadjon sírva.

Erős kezek fogták meg a derekát.

– Tartalak – mondta George csendesen, és akkor Billie a karjaiba omlott.

Negyedik fejezet

George-nak az volt a benyomása, hogy Billie sokkal nagyobb fájdalmat érez, mint amekkorát elárul, de egészen addig nem döbbent rá, hogy mekkorát, míg el nem indultak lefelé a létrán. Átfutott rajta a gondolat, hogy a hátán viszi le a lányt, de sokkal biztonságosabbnak tűnt, ha Billie másodiknak ereszkedik le. George három fokot ment lefelé, mielőtt Billie az ép lábával rálépett volna a létrára, aztán figyelte, ahogyan a lány óvatosan mellé helyezi a fájósat is. Egy pillanatig csak állt ott mozdulatlanul, valószínűleg megpróbálta eldönteni, hogyan célszerű lelépnie a következő fokra.