A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Whiskey Beach

G.P. Putnam’s Sons, Penguin Group, New York

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Copyright © 2013 Nora Roberts

Hungarian translation ©Gondáné Kaul Éva, 2014

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2014

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-007-9

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

A fiaimnak és a lányaimnak és mindennek, ami és aki tőlük származik.

SÖTÉTSÉG

A legtöbb ember csendes kétségbeesésben éli az életét. Amit beletörődésnek hívunk, az valójában megcsontosodott kétségbeesés.{1}

1.

Az ónos eső fagyos függönyén át már látszott az Oromház sziluettje, mert a déli sziklán lévő jelzőfény időnként végigsöpört rajta. A Whiskey Beach fölé magasodó épület úgy nézett szembe a hideg, viharos Atlanti-óceánnal, mintha dacolni akarna vele.

„Én is addig leszek, ameddig te!”

A sziklákon álló háromszintes ház most mintha a szilaj hullámokat nézte volna a sötét ablakaival. Már több mint három évszázada figyeli az óceánt.

A szerény kezdetekről már csak a szerszámok tárolására használt kis kőház beszélt, mert ott laktak az úttörők, akik átszelték a vad és szeszélyes Atlanti-óceánt, hogy új életet kezdjenek egy új világ köves földjén. Az első épület hamar eltörpült az egyre magasabbra törő homokkő falak, íves ormok és hatalmas teraszok mellett, amelyek a későbbi hőskorszakról regéltek.

Az épület túlélte a viharokat, a szűkölködés és a bőség korszakait, a gondatlanságot és a cicomázást, a virágkorokat, a csődöket, a botrányos és tisztességes időket.

A falain belül generációk óta a Landon család tagjai éltek és haltak, ünnepeltek és gyászoltak, ármánykodtak, gyarapodtak, győzedelmeskedtek és hanyatlottak.

Egyszer ragyogott, mint a világítótorony fénye, ami Massachusetts sziklás északi partján pásztázta a vizet, máskor megbújt a sötétben, mintha rejtőzködne.

Olyan régen állt már a helyén, hogy a helyiek egyszerűen csak Oromháznak hívták. És a ház méltóságteljesen uralkodott a tenger, a homokos part és Whiskey Beach faluja fölött.

Eli Landon számára ez volt az egyetlen hely, ahová mehetett. Nem egy menedék, inkább egy olyan hely, ahol elbújhatott az utóbbi borzalmas tizenegy hónap emlékei elől.

Alig ismert magára.

Kimerítette a két és fél órás út Bostonból idáig. De be kellett ismernie, hogy a fáradtság mostanában gyakran rátört, mint egy lesben álló vadállat. Ezért a ház elé érve egy darabig csak üldögélt a kocsijában, miközben az ónos eső kopogott a szélvédőn meg a tetőn, és azon morfondírozott, hogy összeszedje minden maradék erejét, és menjen be a házba, vagy maradjon a helyén, és a kocsiban aludjon.

Ostobaság, gondolta. Nem fog ott ülni, és a kocsiban aludni, amikor alig néhány méterre tőle ott a ház, ahol több kényelmes ágy közül is választhat.

De arra már nem tudta rávenni magát, hogy a bőröndjeit kivegye a csomagtartóból. Csak felkapta az anyósülésről a két kisebb táskát, amelyben a laptopja és néhány fontosabb holmija volt.

A jeges eső az arcába vágott, amikor kiszállt a kocsiból, de a hideg tengeri szél legalább áthatolt a fásultságán, és egy pillanatra felpezsdítette. A hullámok a szikláknak csapódtak, vadul nyaldosták a homokos partot, és a tenger sisteregve robajlott a sötétben. Eli elővette a kulcscsomót a kabátja zsebéből, és belépett a széles tornác oltalmába, a masszív kétszárnyas bejárati ajtó elé, amelyet Burmából importált tölgyfából faragtak, több mint egy évszázaddal korábban.

Két éve nem járt már itt, sőt inkább három. Túlságosan lefoglalta az élete, a munkája, és a tönkrement házassága. Nem volt ideje idejönni egy hétvégére, egy rövid pihenésre, vagy egy hosszabb nyaralásra, hogy meglátogassa a nagyanyját.

Persze így is elég időt töltött a rendíthetetlen Hester Hawken Landonnal, valahányszor Bostonba jött. Ezen kívül rendszeresen felhívta, e-maileket váltott vele, írt neki Facebookon és Skype-on is beszélgettek. Hester nyolcvan felé járt, de mindig fiatalos kíváncsisággal és lelkesedéssel sajátította el a legújabb technológiát és a modern világ találmányait.

Elvitte Hestert vacsorázni, meghívta egy italra, virágot, képeslapot és ajándékokat vett neki, összejött vele meg a családjával karácsonykor és fontos születésnapok alkalmával.

De tudta, hogy ez csak időspórolás, mert nem tudott vagy nem akart időt szakítani arra, hogy eljöjjön Whiskey Beachbe, arra a helyre, amit Hester annyira szeretett, és itt tényleg időt és figyelmet fordítson rá.

Eli megtalálta a kulcsot, és kinyitotta az ajtót. Belépett, és felkapcsolta a villanyt.

Észrevette, hogy a nagyanyja megváltoztatott néhány dolgot, de Hester nem ragaszkodott görcsösen a hagyományokhoz, és hajlandó volt a változtatásokra, ha azok illettek hozzá.

A barna falakon néhány új festmény lógott. Tengeri tájak és virágos kertek. Eli az ajtó mögé dobta a táskáit, és körülnézett a tágas hallban.

Szemügyre vette a méltóságteljes lépcsőt, amelynek korlátpillérjeire egy különc Landon vigyorgó vízköpőket faragott. Az emeleten a lépcső kecsesen két irányba hajlott, az épület északi és déli szárnya felé.

Rengeteg hálószoba van itt, gondolta Eli. Csak fel kell mennie a lépcsőn, és kiválasztani egyet.

De még nem oda igyekezett.

Először a nagy szalonnak nevezett helyiségbe lépett, amelynek magas, ívelt ablakai az első kertre néztek. Bár csak akkor lesz belőle megint igazi kert, ha enyhül a tél szorítása.

A nagyanyja már vagy két hónapja nem volt itthon, de a házban egyetlen porszemet sem látott. A kék kőburkolattal kirakott kandallóban fahasábok sorakoztak, készen arra, hogy tüzet gyújtsanak benne. Friss virágokkal teli váza pompázott a kecses, tizenhetedik századi asztalkán, amelyet a nagyanyja kincsként őrzött. A hatalmas U alakú heverőn lágy párnák csábították a pihenni vágyókat, és a széles diófa parketta ragyogott, mint tükör.

Valaki biztosan jár hozzá takarítani, gondolta, és megdörzsölte a homlokát, mert egy fenyegető fejfájás lüktetését érezte a fejében.

Mintha említette volna, hogy valaki vigyáz a házra. Egy szomszéd, aki a nagyobb takarításokat is elvégzi helyette. Nem felejtette el, csak egy pillanatra elködösítette az agyát a tompaság, ami mostanában gyakran rátört.

Mostantól az ő feladata, hogy gondozza az Oromházat. Egy kis életet leheljen bele, ahogy a nagyanyja fogalmazott. Majd hozzátette, hogy közben talán ő is új életet kap a háztól.

A férfi felemelte a táskáját, és a lépcsőre nézett. Aztán csak állt.

Ott találták meg Hestert, a lépcső alján. Egy szomszéd. Talán ugyanaz a szomszéd, aki takarít neki? Hála istennek, valaki bejött, hogy ránézzen, és ott találta, eszméletlenül, vérezve, törött könyökkel, törött csípővel, repedt bordákkal, agyrázkódással.

Meghalhatott volna, gondolta a férfi. Az orvosok nem győztek csodálkozni, milyen konokul ragaszkodik az élethez. A családban senki sem szokta naponta ellenőrizni Hestert, senkinek sem jutott eszébe felhívni, és nem aggódtak volna, ha több napig nem hallanak felőle. Eli sem.

Hester Landon független, legyőzhetetlen és elpusztíthatatlan volt.

De meghalhatott volna egy borzalmas zuhanás után, ha nem néz be hozzá az egyik szomszédja, és nem olyan erős az akarata.

Most Eli szüleinél lakott, és a tágas házuk egyik lakosztályában lábadozott. Addig időzik ott, amíg az orvosok azt mondják, hogy megerősödött, és visszamehet az Oromházba. Vagy a szülei akarata győz, és ott marad velük.

Eli elképzelte őt itt, a házban, amit annyira szeret. Ahogy a teraszon üldögél az esti martinival a kezében, az óceánt nézve. Vagy a kertben szöszmötöl, esetleg az egyik festőállványa előtt alkot.

Erősnek és elevennek akarta őt látni, és nem szánalomra méltónak, ahogy összetörve hever a padlón.

Tehát megteszi, ami tőle telik, amíg a nagyanyja hazajön. Életet lehel a házba, mintha az övé lenne.

Eli felkapta a táskáit, és elindult felfelé. Azt a szobát fogja választani, ahol mindig aludt, amikor meglátogatta Hestert. Mielőtt a látogatásai egyre ritkábbak és rövidebbek lettek. Lindsay gyűlölte Whiskey Beachet és az Oromházat. Minden látogatása egy hidegháborúnak számított, amelyben a nagyanyja merev udvariassággal kezelte a nőt, aki szándékosan undok volt vele. Harcban álló felekként álltak egymással szemben, ő pedig kettejük között őrlődött.

Jól tudta, hogy a könnyebbik megoldást választotta, és már bánta, hogy egyre ritkábban látogatta meg Hestert, és mindig előállt valami kifogással. Csak akkor volt együtt a nagyanyjával, ha ő jött el hozzá Bostonba. De hiába, már nem tudja visszafordítani az időt.

Eli belépett a hálószobába. Itt is virágok vannak, állapította meg. A halványzöld falakon ott lógott a nagyanyja két vízfestménye, amelyeket különösen szeretett.

A két táskát letette a franciaágy lábánál álló padra, és kibújt a kabátjából.

A helyiségben minden változatlan maradt. A kis asztal az ablak alatt, a teraszra nyíló kétszárnyú ajtó, a fotel, és a kis lábtartó, amit a nagyanyja akkor használt, amikor még hímzett.

Eli-nak eszébe jutott, hogy hosszú idő óta otthon érzi magát. Majdnem. Kinyitotta a táskát, elővette a toalett felszerelését. A citromillatú fürdőszobában talált tiszta törülközőket meg egy csigamintás szappant a mosdón.

Levetkőzött, de nem nézett bele a tükörbe. Sokat fogyott az elmúlt évben, és semmi szükség erre emlékeztetnie magát. Kinyitotta a zuhanyt, és aláállt. Remélte, hogy a forró víz kiégeti a fáradtságot az izmaiból. Tapasztalatból tudta, hogy ha kimerülten és feszülten fekszik le, akkor görcsösen alszik, és fáradtan ébred, mintha másnapos lenne.

Amikor kilépett a zuhany alól, lekapta az egyik törölközőt a tartóról, és ahogy a haját törölte, az orrát megint megütötte a finom citromillat. Nedves fürtjei a nyakába lógtak, és sötétszőke haja most hosszabb volt, mint a húszas évei elején. Már egy éve nem látogatta meg a borbélyát, Enriquét. Nem volt már szüksége a százötven dolláros hajvágásra, az olasz öltönyeire és cipőire, amelyeket most egy raktárban őrzött.

Nem volt már elegáns büntetőperes ügyvéd, akinek nagy sarokirodája van, és gyorsan halad a teljes jogú partnerség felé. Az az ember meghalt, Lindsey-vel együtt. Csak akkor még nem tudta.

Eli felhajtotta a paplant, ami ugyanolyan puha és fehér volt, mint a törölköző, aztán gyorsan bebújt az ágyba, és leoltotta a lámpát.

A sötétben jobban hallotta a tenger morajlását, és a jeges eső kopogását az ablakokon. Lehunyta a szemét, és azt kívánta, amit minden este: néhány óra feledést.

Nem sok időt kapott.

Nagyon ki volt kelve magából. Az egész világon senki sem tudta annyira kiverni nála a biztosítékot, mint Lindsay. Ezen füstölgött, miközben a fagyos esőben vezetett hazafelé.

A ribanc!

Az észjárása és az erkölcsei nem úgy működtek, mint a többi ismerősé. Lindsay-nek sikerült meggyőznie magát, az összes barátját, az anyját, a húgát, és a jó ég tudja, még kit, hogy Eli hibájából ment tönkre a házasságuk. Miatta lett a házassági tanácsadásból különélés, amit a válást megelőző jogi procedúra követett.

Még az is az ő hibája, hogy Lindsay több mint nyolc hónapon át csalta őt. Ez öt hónappal több volt, mint a különélés időszaka, amihez az asszony annyira ragaszkodott. Lindsay azért is őt hibáztatta, hogy rájött a hűtlenségére, mielőtt aláírta volna a válási papírokat, és így nem tud majd egy hatalmas összeggel odébbállni.

Ezért mindketten dühösek voltak. Ő azért, mert rájött, hogy egy idióta volt, az asszonyt pedig kiborította, mert idő előtt kiderült.

Semmi kétség, hogy az ő hibája volt a kíméletlen és hangos vitájuk a galériában, ahol Lindsay részidőben dolgozott. Nem ott kellett volna felelősségre vonnia a házasságtörése miatt. Eli beismerte, hogy rossz volt az időzítés, sőt a stílus is. De most már nem törődött vele.

Az asszony azért is őt akarta hibáztatni, hogy óvatlan lett. Annyira óvatlan, hogy Eli nővére meglátta őt egy másik férfival csókolózni egy cambridge-i szálloda előcsarnokában, majd együtt beszállni vele a liftbe.

Tricia talán várt néhány napot, mielőtt elmondta neki, de Eli nem hibáztatta ezért. Mert a közlés elég sokkoló volt, és neki is több napba telt, mire felfogta. Csak ezután lendült akcióba, és bérelt fel egy magánnyomozót.

Nyolc hónap, gondolta megint. A felesége nyolc hónapon át másvalakivel feküdt le, szállodai szobákban, motelokban, és ki tudja, még hol. Bár annyi esze azért volt, hogy a házat nem használta. Mit gondolnának a szomszédok?

Talán nem kellett volna elmennie a galériába, kezében a nyomozó jelentésével, és haragosan rátámadni a feleségére. Talán ostobaság volt akkora csetepatét rendezni, amit még a járókelők is hallanak az utcán.

Most el kell viselniük a botrányt.

Eli egyvalamiben biztos volt: a válási megállapodás már nem lesz olyan előnyös a felesége számára. Mindent a méltányosság szabályai szerint, igazságosan megosztani, és nem ragaszkodni a házassági szerződés betűjéhez? Hát megtörtént. Erre Lindsay rá fog jönni, ha hazaér a jótékonysági árverésről, és észreveszi, hogy a férje elvitte a Firenzében vásárolt festményt, a dédnagyanyjától örökölt régi gyémántgyűrűt, meg az ezüst kávéskészletet, amit Eli nem tartott olyan fontosnak, de a családi örökség része volt, és nem akarta, hogy bekerüljön a házassági vagyonközösségbe.

Az asszony nemsokára észreveszi, hogy egy új játék veszi kezdetét.

Talán kicsinyes és ostoba cselekedet volt, talán igaz és helyes. Eli nem tudott átlátni a haragon és az árulás miatt érzett felháborodáson, ezért inkább nem firtatta. Még akkor is forrt benne az indulat, amikor megállt a bostoni házuk előtt. Azt hitte, ez a ház majd szilárd alapot ad a házasságának, ami már kezdett repedezni. Azt remélte, hogy egy napon gyerekek fogják benépesíteni. Egy időre valóban sikerült betapasztaniuk a réseket, amikor Lindsay-vel együtt berendezték, kiválasztották a bútorokat, közben minden részleten sokat vitáztak és veszekedtek, de akkor ezt normálisnak tartotta.

Most el kell adniuk, és valószínűleg mindketten buknak rajta. Eli mégis úgy döntött, hogy nem bérel lakást, hanem vesz egyet.

Ezúttal saját magának, gondolta, miközben a kocsiból kiszállt az esőbe. Viták és veszekedések nélkül.

Ettől a gondolattól megkönnyebbült, és szaladni kezdett az esőben. Nincs több várakozás és színlelés, nem kell többé úgy tennie, mintha a házasságát meg lehetne menteni.

Talán Lindsay a maga hazugságaival és hűtlenségével tulajdonképpen szívességet tett neki.

Most bűntudat és megbánás nélkül elmehet.

De az biztos, hogy magával viszi, ami az övé.

Kinyitotta az ajtót, belépett a tágas, méltóságteljes előtérbe. Beütötte a riasztó kódját. Ha az asszony megváltoztatta, akkor a rendszerben igazolni tudja magát, mert ott van a neve meg a címe. Már tudja, hogyan kell kezelni rendőrségi és biztonsági kérdéseket.

Egyszerűen azt mondja majd, hogy a felesége megváltoztatta a kódot, és ő megfeledkezett róla. Az első fele igaz is.

De nem így történt. Ettől megkönnyebbült, de egyben meg is sértődött. Az asszony azt hiszi, hogy eléggé ismeri, és biztos abban, hogy az engedélye nélkül nem lépne be a házba, ami az övé is. Eli beleegyezett, hogy kiköltözik, és mindkettejüknek több teret ad, ezért Lindsay szerint sosem lenne képes tolakodni vagy erőszakoskodni.

A neje azt feltételezi róla, hogy átkozottul civilizált lesz?

Hamarosan rá fog jönni, hogy egyáltalán nem ismerte.

Eli egy pillanatra megállt, és magába szívta a ház nyugalmát. A sok semleges színárnyalat kellemes hátteret adott a színek kavalkádjának, és a régit az újjal vegyítő rafinált megoldásoknak.

Be kellett ismernie, hogy Lindsay nagyon értett ehhez. Tudta, hogyan kell tálalnia magát, az otthonát, és ismerte a sikeres partik szervezésének minden csínját-bínját. Azért nem volt itt mindig rossz. Voltak boldog, elégedett, békés időszakok is, na meg néha egy kis jó szex, néhány lusta vasárnap reggel.

Hogyan romlott el minden?

– A pokolba – morogta maga elé.

Gyorsan be, és gyorsan ki, parancsolt magára. Ha sokáig időz, hamar rátör a lehangoltság. Felment az emeletre, ott pedig egyenesen a nagy hálószobához tartozó nappaliba, közben észrevette, hogy az egyik polcra a neje kikészített magának egy táskát, ami félig be volt pakolva.

Mehet, ahová akar, gondolta. A szerelmével vagy nélküle.

Eli arra összpontosított, amiért jött. A gardróbszobában beütötte a széf kombinációját. Nem törődött a készpénzzel, az iratokkal, az ékszerdobozokkal, amelyekben azok a csecsebecsék voltak, amelyeket az évek során ő ajándékozott neki, vagy Lindsay vett magának.

Csak a gyűrűt, a Landon-gyűrűt akarta. Felnyitotta a dobozát, és egy pillanatig gyönyörködött benne, nézte, ahogy a gyémánt sziporkázik a fényben, aztán a kabátja zsebébe dugta. A széfet újra bezárta, és elindult vissza a földszintre. Eszébe jutott, hogy a festményhez kellett volna hoznia buborékos csomagolóanyagot, vagy valami egyéb védelmet.

Végül elhatározta, hogy felkap néhány törülközőt, és azzal védi meg a képet az esőtől. Kivett néhány fürdőlepedőt a szekrényből, és ment tovább.

Be és ki, mondta magában. Nem is gondolta volna, hogy ennyire menekülni akar majd a házból, a jó és rossz emlékek elől.

A nappaliban leakasztotta a festményt a falról. A nászútjukon vette, mert Lindsay-nek megtetszett az olívabokrok előtt pompázó napraforgómező bája és egyszerűsége.

Azóta vettek több műalkotást is, gondolta, miközben a kép köré tekerte a törülközőket. Festményeket, kisplasztikákat, kerámiákat, mind nagy értékben. Azok mehetnek a közös vagyonba, hogy jogi úton tárgyaljanak róluk. De ez nem.

A bebugyolált festményt a heverőre tette, és átsétált a nappalin. A viharos szél és az eső vadul verte az ablakokat. Vajon Lindsay vezet ebben az időben? Hazafelé tart, hogy befejezze a csomagolást, és még az éjjel útra keljen a szerelmével?

– Élvezd, amíg tart – motyogta maga elé. Mert másnap első dolga az lesz, hogy felhívja a válóperes ügyvédjét, és szabad kezet ad neki.

Mostantól kezdve vérre megy a játék.

Befordult a helyiségbe, amit könyvtárnak rendeztek be, és amikor a kapcsoló felé nyúlt, meglátta a feleségét egy villám fényében.

Az agya ledermedt, és szinte nem is hallotta a villámot követő mennydörgést.

– Lindsay?

Gyorsan felkapcsolta a villanyt, és odaugrott hozzá. A látványt nem tudta sem feldolgozni, sem elfogadni.

A neje az oldalán hevert, a kandalló előtt. Csupa vér volt a fehér márványborítás és a padló.

Sötétbarna szeme, ami annak idején annyira rabul ejtette, üvegesen meredt a semmibe.

– Lindsay…

Eli térdre rogyott mellette, és megfogta az asszony kezét, amit kinyújtott a padlón, mintha el akarna érni valamit. Hideg volt.

Az Oromházban Eli felriadt, kiszakítva magát a véres és sokkoló visszatérő álomból.

Egy pillanatig csak ült az ágyban, és kábán, értetlenül nézett körül a szobában. Lassan eszébe jutott, hol van, és zakatoló szíve is megnyugodott.

Ez az Oromház. Idejött, hogy a nagyanyja távollétében gondoskodjon a helyről.

Lindsay már majdnem egy éve halott. A bostoni házat egy ügynökség árulja, a rémálomnak vége. Akkor is, ha még mindig érzi a zsigereiben.

Eli beletúrt a hajába. Jó lenne, ha visszaaludhatna, de tudta, hogy ha lehunyja a szemét, megint a kis könyvtárszobában találja magát, a meggyilkolt felesége holtteste mellett.

Mégsem talált okot arra, hogy kikeljen az ágyból.

Az elmúlt néhány hónapban, a szülei házában megszokta a zajokat, a hangokat, a zenét és a tévé örökös ricsaját, de itt miért nincs csend? Csak a tenger morajlását vagy a szél zúgását kéne hallania. Mi ez a zene?

Este bekapcsolta a tévét vagy a rádiót, csak megfeledkezett róla? Nem ez lenne az első ilyen alkalom az utóbbi idők kábaságában.

Legalább most van oka arra, hogy felkeljen.

Eszébe jutott, hogy a többi holmiját még nem hozta be. Felrántotta a farmert, amit előző nap viselt, és felkapta az ingét, aztán kilépett a hálószobából.

Ez nem úgy hangzik, mint egy rádió, állapította meg a lépcső felé menet. Illetve nem csak rádió. Azonnal felismerte Adele hangját, miközben végigment a ház földszintjén, de tisztán hallott még egy másik női hangot is, amely hangosan és szenvedélyesen duettezett a híres énekesnővel.

Követte a hangot, és a konyhában kötött ki.

Adele duettpartnere benyúlt a konyhapulton lévő három bevásárlószatyor egyikébe, kivett egy kis fürt banánt, és a bambusztálba tette, az almák meg a körték mellé.

A férfi nem tudta feldolgozni a jelenetet.

A fiatal nő hangosan énekelt, ráadásul elég jól. Nem olyan varázslatosan, mint Adele, de jól. És úgy nézett ki, mint egy nyúlánk tündér.

Hosszú gesztenyebarna fürtjei a kék pulóverére omlottak, és a háta közepéig értek. Az arca pedig… szokatlan, ez a legjobb kifejezés rá. Hosszú, mandulavágású szemek, határozott orr, telt ajak, a bal sarkában egy kis anyajeggyel. Az egész valahogy… nem e világról valónak tűnt.

Talán csak a ködös agya miatt képzeli ezt, mert még mindig nem tért magához?

A lány ujjain gyűrűk csillogtak, és a fülében egy hosszú fülbevaló himbálózott. A nyakában lévő láncon egy félhold csüngött, a bal csuklóján pedig akkora fehér óra volt, mint egy baseball-labda.

Még mindig énekelve kivett a szatyorból egy doboz tejet, egy darab vajat, és a hűtőszekrény felé fordult. Ekkor meglátta Eli-t.

Nem sikoltott, de egy gyors lépést tett hátrafelé, és majdnem leejtette a tejet.

– Eli? – A lány letette a doboz, és felékszerezett kezét a szívére szorította. – Te jó ég! Megijesztettél. – Mély, kicsit ziháló nevetéssel hátradobta göndör fürtjeit. – Csak délutánra vártalak. Nem láttam a kocsidat. Igaz, a hátsó bejáraton jöttem be – folytatta, és a teraszra nyíló ajtó felé intett. – Gondolom, te a bejárati ajtót használtad. Miért is ne? Tegnap este jöttél fel? Gondolom, olyankor kisebb a forgalom, de az ónos esőben pocsék az út.

A lány egy pillanatig elhallgatott, majd elmosolyodott.

– Nos, az a lényeg, hogy itt vagy. Kérsz egy kávét?

Pont úgy néz ki, mint egy hosszú lábú tündér, gondolta Eli. A nevetése pedig, mint egy tengeri istennőé.

És banánt hozott.

A férfi csak bámult rá.

– Ki vagy te?

– Jaj, elnézést. Azt hittem, Hester szólt neked. Abra vagyok. Abra Walsh. Hester megkért, hogy készítsem neked elő a házat. Most töltöm fel a konyhát. Hogy van Hester? Néhány napja nem beszéltem vele, csak e-maileket és SMS-eket váltottunk.

– Abra Walsh – ismételte meg a férfi. – Te találtad meg.

– Igen. – A lány az egyik szatyorból előkotort egy zacskó kávét, és bekészítette a kávéfőzőt, ami hasonlított ahhoz, amit Eli naponta használt az ügyvédi irodában. – Szörnyű nap volt. Hester nem jött el jógára, pedig sosem szokott hiányozni. Felhívtam, de nem vette fel a telefont, ezért átjöttem megnézni. Van kulcsom, mert én takarítok neki.

A gép zúgni kezdett, Abra egy hatalmas bögrét tett a kifolyó alá, aztán folytatta az élelmiszerek elpakolását.

– A szokásomhoz híven hátul jöttem be, és kiáltottam neki, de… Aztán aggódni kezdtem, hogy talán nincs jól, ezért bejöttem, hogy felmenjek az emeletre. És ott feküdt. Először azt hittem, hogy… De volt pulzusa, és egy percre magához is tért, amikor szólongatni kezdtem. Hívtam a mentőket, és ráterítettem egy takarót a heverőről, mert féltem megmozdítani. Gyorsan jöttek, de nekem óráknak tűnt, mire megérkeztek.

A lány elővett egy karton kávétejszínt a hűtőből, és egy adagot a bögrébe öntött.

– Pult vagy reggelizősarok?

– Tessék?

– Pult – bólintott a lány, és a konyhaszigetre tette a bögrét. – Így le tudsz ülni, és közben beszélgethetsz velem. – Amikor a férfi csak bámulta a kávét, a lány elmosolyodott. – Így kéred, nem? Hester azt mondta, hogy egy adag tejszínnel, cukor nélkül.

– Igen. Köszönöm. – Eli úgy sétált oda a szigethez, mint egy alvajáró, és leült az egyik magas székre.

– Hester olyan erős, olyan okos. Annyira… egyéniség. A nagymamád az én hősöm. Amikor néhány évvel ezelőtt ideköltöztem, ő volt az első személy, akivel igazán jó kapcsolatba kerültem.

A lány folytatta a csacsogást. Nem számít, hogy a férfi hallgatja-e, gondolta. Néha valakinek a hangja is vigasztaló lehet, és Eli-on látszott, hogy nagy szüksége van vigasztalásra.

Eszébe jutottak a néhány évvel korábban készült fényképek, amelyeket Hester mutatott róla. Arcán könnyed mosoly ült, a Landon család tagjaira jellemző áttetszően kék szeme élénken csillogott. De a férfi most fáradtnak, szomorúnak tűnt, és nagyon sovány volt.

Nem baj, ő majd megtesz minden tőle telhetőt, hogy segítsen ezen.

Tojást, sajtot és sonkát vett elő a hűtőből.

– Hester nagyon hálás, hogy hajlandó voltál ideköltözni. Tudom, mennyire felzaklatta a gondolat, hogy a ház üresen áll. Azt mondta, te regényt írsz.

– Én… Hát…

– Olvastam néhány novelládat. Tetszettek. – A lány egy serpenyőt tett a tűzhelyre. Amíg az olaj forrósodott, kitöltött egy pohár narancslét, a csap alatt megmosott néhány szem bogyós gyümölcsöt, és kenyeret tett a pirítóba. – Kamasz koromban rémes romantikus verseket írtam. Még rosszabbak lettek, amikor megpróbáltam megzenésíteni őket. Szeretek olvasni. Csodálom azokat, akik össze tudják tenni a szavakat, és elmesélnek egy történetet. Hester nagyon büszke rád.

A férfi most felnézett, és találkozott a pillantásuk. Zöld a szeme, gondolta Eli. Mint a ködös óceán. Ez is olyan földöntúli…

Talán nincs is itt a konyhában.

Aztán a lány egy pillanatra megfogta a kezét, és az érintése meleg és igazi volt.

– Kihűl a kávéd.

– Rendben. – Eli felemelte a bögrét, és inni kezdett. És határozottan jobban érezte magát.

– Jó ideje nem jártál itt – folytatta a lány, és a serpenyőbe öntötte az összekevert tojást. – Van egy szép kis étterem odalent a faluban, meg egy pizzázó is. Szerintem most jól el vagy látva kajával, de ott találod a piacot is. Ha szükséged van valamire, és nem akarsz bemenni a faluba, csak szólj nekem. A Nevető Sirályban lakom, ha arrafelé jársz, és kedved támad benézni. Ismered?

– Én… Igen. Te… a nagymamámnak dolgozol?

– Hetente egyszer vagy kétszer takarítok nála, ahogy szüksége van rá. Másoknak is takarítok, ha kérik. Hetente ötször jógaórákat tartok a templom alagsorában, és hetente egyszer a házamban. Miután sikerült Hestert rábeszélnem a jógára, nagyon megszerette. Masszírozok is. – A lány a válla fölött Eli-ra mosolygott. – Gyógymasszázs. Bizonyítványom is van róla. Sok mindent csinálok, mert sok minden érdekel.

A lány egy tányérra tette az omlettet, a gyümölcsök és a pirítós mellé. A tányért Eli elé tolta, és adott mellé piros vászonszalvétát meg evőeszközt.

– Most mennem kell, kicsit késésben vagyok.

A bevásárlószatyrokat egy hatalmas piros kupacba gyűrte, és belebújt a sötétbordó kabátjába, a nyaka köré tekert egy csíkos sálat, és a fejébe húzott egy bordó gyapjúsapkát.

– Akkor holnapután találkozunk, kilenc körül.

– Holnapután?

– Jövök takarítani. Ha addig szükséged van valamire, az otthoni és a mobil számom ott van a táblán. Ha sétálni indulsz, és otthon vagyok, nézz be hozzám. Nos… isten hozott itthon, Eli.

A lány a teraszajtóhoz sétált, ott még megfordult, és elmosolyodott.

– Edd meg a reggelidet – parancsolt a férfira, majd eltűnt.

Eli egy darabig az ajtót bámulva ült a helyén, aztán a tányérjára nézett. Mivel semmi más nem jutott az eszébe, felemelte a villát, és falatozni kezdett.

2.

Eli körbejárta a házat, abban reménykedve, hogy célt ad neki. Gyűlölte ezt az érzést, ahogy sodródik egyik helyről a másikra, egyik gondolatról a másikra, horgony és gyökerek nélkül. Régebben az életének volt alapja és célja. Még Lindsay halála után is, amikor az alap darabokra tört, akkor is volt célja.

Méghozzá erős és határozott célja, hiszen harcolnia kellett, nehogy a börtönben töltse a hátralévő életét.

És most, hogy a közvetlen veszély elmúlt, milyen célja maradt? Az írás, emlékeztette magát. Gyakran gondolt arra, hogy az írás segített neki megőrizni az ép elméjét.

De hol van most a horgony? Mi jelenti az élete alapját? Talán az Oromház? Ennyire egyszerű lenne?

Gyerekként és fiatalkorában sok időt töltött ebben a házban. Nyarakat, a tengerpart csábító közelében, téli ünnepeket és hétvégéket, amikor hó lepte be a partot és a sziklákat.

Egyszerű, ártatlan időszakok? Vajon tényleg azok voltak? Homokvárépítés és kagylósütés a családdal, a barátokkal. Vitorlázás az apjával a takaros kis hajón, amit a nagyanyja még mindig a Whiskey Beach-i kikötőben tart. Zajos, vidám, színes karácsonyi vacsorák, amikor a tűzhelyek felől csodás illatok áradtak.

Sosem gondolta volna, hogy egyszer úgy fog lézengeni ebben a házban, mint egy kísértet, felidézve a rég nem hallott hangokat és a szebb idők halvány képeit.

Amikor megállt a nagyanyja hálószobájában, észrevette, hogy itt is vannak változások, például a falak színe és a bútorok huzata, de minden más olyan, mint régen.

Ott volt a hatalmas baldachinos ágy, amelyben az apja meglátta a napvilágot, egy hóvihar és egy gyors lefolyású szülés miatt. A nagyszülei fotója, amint sugárzóan szépen és fiatalon mosolyognak az esküvőjük napján, több mint fél évszázaddal korábban, még mindig az íróasztalon állt, egy csillogó ezüst fényképtartóban. És az ablakon kinézve ugyanaz a látvány fogadta: a tenger, a homokos part, és a sziklák csipkés szegélye.

Hirtelen rátört egy különösen eleven emlék, egy nyári éjszakáról, egy vad nyári viharról. Mennydörgött az ég és cikáztak a villámok. Ő meg a nővére egy hetet töltöttek a házban, és rémülten szaladtak a nagyszüleik ágyába.

Hány éves lehetett? Öt vagy hat? De mégis olyan tisztán látott mindent, mintha egy nagyítón át nézné. A villámok fényét az ablakon át, a szép nagy ágyat, amelyre fel kellett másznia. Hallotta a nagyapját, aki nevetve húzta fel Triciát az ágyba. Milyen érdekes, hogy az apja mennyire hasonlít a nagyapjára, amikor ennyi idős volt.

Ma este nagy bulit csapnak odafent! Ez a mennyei rock koncert.

A kép elhalványodott, Eli mégis erősebbnek érezte magát.

Odament a teraszajtóhoz, lenyomta a kilincset és kiállt a hideg szélbe.

A hullámok haragosan csapdosták a sziklás partot, mert a hószagú szél felkorbácsolta őket. A szirt csúcsán, a kanyar távoli végében, a sziklák fölé emelkedett a világítótorony hófehér tornya. Messze, kint a nyílt vízen észrevett egy apró foltot, egy hajót, ami a nyugtalan vízen hánykolódott.

Merre megy? Mit visz?

Régen volt egy játékuk, az ABC-s játék egyik változata. Örményországba megy, és ökröket szállít, gondolta Eli.

Hosszú idő óta először tudott elmosolyodni, miközben a vállát a hideg szélnek feszítette.

A Bahamákra megy, és búgócsigát visz. Kairóba káposztát, Dániába dugót, gondolta, miközben a folt lassan eltűnt a látóhatárról.

Még egy percig állt a teraszon, mielőtt visszalépett a melegbe.

Tennie kell valamit. Ki kéne mennie, behozni a holmiját. Kipakolni, berendezkedni.

Talán majd később.

Megint járkálni kezdett, és felment egészen a második emeletig, ami régen, még az ő ideje előtt, a szolgák birodalma volt.

Most tárolásra használták, a bútorokat kísérteties huzatok fedték, mindenütt dobozok és szekrények álltak, többnyire a tágas tér közepén, míg a szobák, ahol egykor a cselédlányok és a szakácsnők aludtak, most üresen tátongtak. Eli még mindig céltalanul sétált közöttük, és átment a tengerre néző oldalra, a homlokzati helyiségbe.

A gazdaasszony szobája, gondolta. Vagy a lakájé? Nem emlékezett rá, de akárki is lakott itt, egy kiváltságos területre tartott igényt, ahol külön bejárata és saját tetőterasza volt.

Most már nincs szükség nagy személyzetre, és arra sem, hogy a legfelső szintet bebútorozzák, karbantartsák, vagy akár befűtsék. A gyakorlatias nagyanyja évekkel korábban lezárta.

Talán egy nap valaki majd újra célt talál ezeknek a helyiségeknek, visszahozza őket az életbe, leveszi a halotti leplet a bútorokról, meleget és fényt enged be ide.

De most a hely ugyanolyan üresnek és hidegnek tűnt, mint ő.

Eli lement, és folytatta a bolyongást.

És még több változást talált.

Az egyik régi első emeleti hálószobát a nagyanyja újratervezte, és irodának, illetve társalgónak rendezte be. Dolgozószoba, gondolta Eli. Egy jól felszerelt számítógépasztal, egy gyönyörű régi íróasztal és egy kényelmes fotel csábított munkára vagy olvasásra, sőt még egy délutáni szunyókáláshoz való szófa is helyet kapott benne. A falakon itt is Hester képei, mosolygó bazsarózsák egy kék vázában, szélfútta dűnék fölé emelkedő reggeli pára.

Ha kinézett az ablakon, a táj szinte terített asztalt jelentett az éhes lelkének.

Eli az íróasztalhoz lépett, és levette a monitorra ragasztott cetlit.

Hester azt üzeni:

Írjál itt. És miért nem kezdted még el?

Az üzenetet vette: Abra.

Eli egy pillanatig a homlokát ráncolva nézte a cetlit, mert nem tudta eldönteni, hogy tetszik-e neki a nagyanyja furcsa kommunikációs stílusa. Miért egy szomszéddal üzeni meg a parancsait? Aztán a levélkével a kezében körülnézett a szobában, szemügyre vette az ablakokat, még a kis fürdőszobába is bekukkantott, meg a szekrénybe, amelyben az irodai felszerelések mellett ágyneműt, takarókat és párnákat is talált. Tehát a heverőt ággyá lehet nyitni.

Ez is nagyon praktikus. A házban legalább egy tucat hálószoba van, de Hester ezt a helyet sem akarta kihasználatlanul hagyni.

Megcsóválta a fejét, amikor meglátta az üvegajtajú kis hűtőszekrény tartalmát. Ásványvíz és Mountain Dew, ami egyetemista kora óta a kedvenc itala.

Írjál itt.

Jó hely volt, és az írás ötletét sokkal vonzóbbnak találta, mint a pakolást.

– Oké – mondta. – Rendben.

Felment a szobájába a laptoptáskáért. A billentyűzetet meg a monitort eltolta az asztal szélére, hogy legyen helye a saját számítógépének. És ha már ott van, akkor ihat egy Dew-t is. Bekapcsolta a gépet, bedugta a pendrive-ját.

– Oké – mondta megint. – Hol is tartottunk?

Ivott egy kortyot az üvegből, közben kinyitotta és gyorsan átnézte a munkáját. Egy utolsó pillantást vetett a tájra, majd belemerült a munkába.

Elmenekült.

Egyetemista kora óta hobbiból írogatott, mert élvezte. Büszkeséggel töltötte el, hogy el tudta adni néhány novelláját.

Az elmúlt másfél évben, amikor az élete lefelé csúszott a lejtőn, rájött, hogy az írás jobb terápiát és nagyobb békességet jelent, mint egy ötvenperces foglalkozás egy agykurkásznál.

Elmehet egy olyan világba, amelyet ő alkotott, bizonyos mértékben ő uralt és irányított. És ott furcsa módon jobban érezte magát, mint azon a világon kívül.

Arról írt, amit ismert. Izgalmas, sőt néha vérfagyasztó jogi történeteket alkotott. Először csak novellák formájában, de most egy regénybe fogott, és maga is félt a feladat nagyságától. Az írás alkalmat adott neki arra, hogy játsszon a törvénnyel, felhasználja a jog lehetőségeit, vagy visszaéljen vele, a karaktertől függően. Problémákat és megoldásokat hozott létre, kötéltáncot járva a jog és az igazság között.

Azért lett ügyvéd, mert lenyűgözte a jog, minden hibájával, nyakatekertségével és sokféle értelmezésével együtt. És a családi vállalkozás, a Landon Whiskey, nem illett annyira hozzá, mint az apjához, a nővéréhez, vagy a sógorához.

A büntetőjogot választotta, és mindent feladva megvalósította a célját a jogi egyetemen. Eleinte Reingold bírónak dolgozott, akit csodált és tisztelt, aztán a Brown, Kinsale, Schubert és Társai ügyvédi irodához került.

Miután a jog tulajdonképpen cserbenhagyta, már csak azért írt, hogy elevennek érezze magát, és emlékezzen arra, hogy vannak olyan idők is, amikor az igazság megáll a hazugságok ellen, és utat talál magának.

Mire visszatért a valóságba, a fény megváltozott, sötétebb lett, és a tenger színei is meglágyultak. Némi meglepetéssel vette észre, hogy három óra elmúlt. Tehát majdnem négy órán át írt, szinte folyamatosan.

– Hesternek megint igaza volt – morogta maga elé.

Elmentette a munkáját, és megnyitotta az e-mailjeit. Mi-után kitörölte a rengeteg szemetet, kevés levél maradt, és nem sok késztetést érzett arra, hogy elolvassa őket.

Inkább írt egy e-mailt a szüleinek, és a nővérének is, majdnem ugyanazzal a szöveggel. Az úton nem volt semmi gond, a ház remekül néz ki, jó megint itt lenni és berendezkedni. Nem említette a visszatérő rémálmokat, a depressziós rohamokat, és a szószátyár szomszédot, aki omlettet csinált neki.

Aztán írt a nagyanyjának is.

Itt írok, ahogy parancsoltad. Köszönöm. A víz színe olyan, mint az acél, és néhol fehér lovak ágaskodnak rajta. Lehet érezni a havat a levegőben. A ház csodásan néz ki, és jó megint itt lenni, érezni a hangulatát. Már el is felejtettem, milyen érzés. Elnézést kérek, hogy nem jöttem ide gyakrabban. És ne mondd, hogy ne mentegetőzzek. Most már nemcsak miattad sajnálom, hanem magam miatt is.

Talán ha eljöttem volna hozzád, az Oromházba, tisztábban látom a dolgokat, elfogadtam vagy megváltoztattam volna őket. Talán akkor nem romlott volna minden így el.

Ezt nem fogom soha megtudni, és nincs értelme feltételezésekbe bocsátkozni.

Csak azt tudom biztosan, hogy most jó itt lenni, és vigyázni fogok a házra, amíg hazajössz. Most sétálok egyet a parton, aztán begyújtok a kandallóba, hogy a tűz mellett ülve nézhessem a hóesést.

Szeretlek,

Eli

U. i.: Találkoztam Abra Walshsal. Érdekes nő. Azt hiszem, még nem köszöntem meg neki, hogy megmentette az életem szerelmét. De majd bepótolom, ha jön takarítani.

Miután elküldte az e-mailt, eszébe jutott, hogy az élelmiszereket sem fizette ki Abrának.

Írt magának egy emlékeztetőt egy öntapadós cetlire, amit az asztalfiókban talált, és felragasztotta a számítógép monitorjára. Mostanában nagyon feledékeny lett.

Nincs értelme tovább halogatni a kipakolást, határozta el végül. Már csak azért is, mert le kéne vennie a ruhákat, amiket már két napja hord. Ennyire nem hanyagolhatja el megint magát.

Kihasználta a lendületet, amit az írás adott neki, felvette a kabátját, és a cipőről sem feledkezett el, mielőtt kiment a táskáiért.

A kicsomagolás során rájött, hogy nem volt elég gyakorlatias, amikor összekészítette a holmiját. Itt nemigen lesz szüksége öltönyre, főleg nem háromra. A négy pár elegáns cipő is fölösleges, akárcsak a tizenöt nyakkendő. Tizenöt? Te jóságos ég! A megszokás miatt, gondolta. Gépiesen csomagolt indulás előtt.

Felakasztotta az öltönyöket, az ingeket, összehajtogatta a pólókat, a nadrágokat, betette a fiókokba a fehérneműt meg a zoknikat. A polcra helyezte a könyveket, megtalálta a telefontöltőjét és az iPodját. Mihelyt volt néhány holmija a szobában, máris otthonosabban érezte magát.

Kipakolta a laptoptáskát, a fiókba tette a csekkfüzetét, mert ki kell fizetnie a szomszédot, amikor jön takarítani. Mindig sok toll volt nála, és most az egész gyűjteményét feltette a polcra.

Most pedig elmegy sétálni, kicsit mozog a friss levegőn. Ezek egészséges, hasznos dolgok. Nem nagyon volt kedve hozzá, de ígéretet tett magának. Megfogadta, hogy minden nap kimozdul, még ha csak egy rövid séta erejéig is a parton. Semmi tespedés, semmi borongás.

Felvette az anorákját, zsebre vágta a kulcsot, és kilépett a teraszajtón, mielőtt meggondolja magát.

Az erős szélnek feszülve végigment a kikövezett ösvényen. Tizenöt perc, mondta magának, miközben lehajtott fejjel és összehúzott felsőtesttel a tengerpartra vezető lépcsők felé vette az útját. Tehát a fogadalmának megfelelően kimozdult a házból. Hét és fél percig megy az egyik irányba, aztán megfordul.

Utána tüzet rak, és leül a kandalló mellé, egy pohár whiskey-vel a kezében. Akkor boronghat egy kicsit.

A parti dűnék homokja táncra kelt a tenger felől fújó széllel, ami belekapott a fűcsomókba, mint egy verekedő gyerek az iskolában. A fehér lovak, amelyekről a nagyanyjának mesélt, felágaskodtak és végigvágtattak a hideg, szürke vízen. A levegő minden lélegzetvétellel belehasított a torkába, mintha üvegszilánkokat nyelt volna.

A tél még ragaszkodott Whiskey Beachhez. A fagyos szélben hamar megbánta, hogy nem hozott kesztyűt és kalapot.

Majd holnap sétál harminc percet, alkudozott magával. Vagy kiválaszt egy napot a héten, amikor egy egész órát lesz kint. Ki mondta, hogy minden nap kell sétálnia? Ki hozza a szabályokat? Átkozottul hideg van idekint, és még egy ostoba is láthatja, hogy a borult égen kavargó sötét felhők bármelyik pillanatban havat zúdíthatnak a nyakába.

És csak egy ostoba sétál a parton a jeges szélviharban.

Közben elérte a lépcső alját, és a saját gondolatait azonnal elfojtotta a tenger és a szél robaja. Ennek semmi értelme, határozta el magát, és meg akart fordulni, hogy visszamenjen a házba. De ekkor felemelte a fejét.

A hullámok megvadult kosként rohantak neki a partnak, tele erővel és dühvel. Kérlelhetetlen támadásuk után visszavonultak, de csak azért, hogy újra nekilendüljenek. Fülsiketítő harci kiáltással vetették rá magukat a homokból kiálló kövekre és sziklákra, majd erőt gyűjtöttek, és megint támadtak a végeérhetetlen csatában, amelyben egyik fél sem győz soha.

Odafent a baljós felhők lesben álltak, mintha azon töprengenének, hogy mikor vessék be a saját fegyverüket.

Eli állt a parton, és lenyűgözve nézte a féktelen erő és energia tombolását. Milyen fenséges, gondolta.

Az ádáz küzdelem nem lankadt, és ő sétálni kezdett.

Egyetlen lelket sem látott a hosszú partszakaszon, csak a nekikeseredett szél és a felbőszült hullámok hangját hallotta. A dűnék felett álló házak lehunyták ablakaikat a hideg előtt. Ameddig ellátott, senki sem mozdult a partra vezető lépcsőkön, senki sem állt a sziklák ormán. A mólóról sem nézte senki a tengert, ahol a szilaj habok könyörtelenül ostromolták a cölöpöket.

Ebben a pillanatban egyedül volt, mint Robinson Crusoe. Mégsem érezte magányosnak magát.

Lehetetlen magányosnak lenni itt, ahol ennyi energia és erő veszi körül. Megígérte magának, hogy emlékezni fog erre az érzésre legközelebb, amikor kifogásokat keres majd, és megpróbálja igazolni, hogy miért zárkózik be.

Szerette a partot, és ez a szakasz volt a kedvence. Szerette a hangulatát vihar előtt, télen, nyáron, tavasszal, mindig. Az eleven nyüzsgést a szezon idején, amikor az emberek a hullámok közé vetik magukat, elnyúlnak a strandtörülközőkön, vagy napozóágyakon pihennek a napernyők alatt. Szerette a part látványát napfelkeltekor, vagy érezni egy nyári alkonyat lágy csókját.

Miért fosztotta meg magát ettől ilyen sokáig? Nem hibáztathatja a körülményeket, nem hibáztathatja Lindsay-t. El tudott volna jönni, és jönnie is kellett volna, a nagyanyja kedvéért, és saját maga miatt is. De a könnyebbnek tűnő utat választotta. Nem akarta megmagyarázni, hogy a felesége miért nem jön vele, inkább kifogásokat gyártott neki, és magának. Nem volt ereje vitába szállni Lindsay-vel, amikor Cape Codot vagy Martha’s Vineyardot javasolta, vagy egy hosszabb vakációt a CoŠte d’Azurön.

De a könnyebbik út nem könnyítette meg az életét, és ő elveszített valamit, ami fontos volt számára.

Ha most nem veszi vissza, akkor senkit sem hibáztathat, csak saját magát. Ezért elsétált egészen a mólóig, és eszébe jutott a lány, akivel a főiskola előtt egy komoly, forró nyári kalandba bocsátkozott. Felidézte a közös horgászást az apjával, amelyben egyikük sem jeleskedett. Sőt még távolabbi emlékek is felmerültek benne, amikor gyerekkorában apálykor a homokban ásott a nyári barátaival, hogy megkeresse a kalózok elrejtett kincsét.

Esmeralda hozománya, gondolta. A régi, de máig élő legenda a kincsről, amit a kalózok egy heves tengeri csata során elraboltak, aztán megint elveszett, amikor a kalózhajó, a hírhedt Calypso zátonyra futott Whiskey Beach szikláin, pont az Oromház lábánál.

Az évek során ennek a legendának minden változatát hallotta, és gyerekkorában teljesen megigézte őket a barátaival. Majd ők fogják kiásni a kincset, a sok érmét, ékszert, ezüstöt, és modern kalózok lesznek.

De mindenki máshoz hasonlóan, ők is csak kagylóhéjakat, rákokat és kacatot találtak. Mégis élvezték a kalandokat azokon a régi, napsütötte nyarakon.

Whiskey Beach jó volt neki, és jót tett neki. Ahogy ott állt a sziszegő, habot fröcsögő szélben, meg volt győződve arról, hogy megint jó lesz neki itt.

Messzebb sétált, mint tervezte, és tovább maradt. Most, ahogy visszaindult, megint eszébe jutott a kandalló meg a whiskey, de most már inkább csak jutalomként gondolt rá, és nem kifogásként, hogy elmeneküljön a jelenből.

Valami ennivalót kéne csinálnia, mert rájött, hogy reggel óta nem evett semmit. Ezzel megszegte a másik saját magának tett ígéretét. Megfogadta, hogy visszahízik néhány kilót, és egészségesebb módon fog élni.

Tehát készít magának valami tisztességes ételt ebédre, és elkezdi az egészséges életet. Biztosan van valami, amit össze tud ütni. A szomszéd feltöltötte a konyhát, úgyhogy…

A lányra gondolva felnézett, és meglátta a Nevető Sirályt a többi ház mellett, a dűnék mögött. Élénk kék színével kitűnt a többi világos vagy fehér ház közül. Eli úgy emlékezett, hogy annak idején halványszürke volt. De megismerte az ívelt formáit, a meredek tetőt, a széles emeleti teraszt és az üvegezett télikertet.

Az üveg mögött hunyorgó fényeket látott, amelyek melegen pislogtak a borongós tájban.

Eli elhatározta, hogy felmegy, és kifizeti most a lányt, készpénzzel. Akkor többé nem kell gondolnia rá. Majd onnan sétál haza, és legalább felfrissíti az emlékeit a többi házról, meg azokról, akik bennük laknak, illetve laktak.

Örült, hogy most valami vidámabbat írhat a szüleinek, ami végre igaz is.

Sétálni mentem a parton, hazafelé menet meglátogattam Abra Walsht. Tetszik a Nevető Sirály új színe. Ne aggódjatok értem, nem szigetelem el magam. Elmegyek otthonról, ismerkedem. Minden rendben.

Magában mosolyogva fogalmazta az e-mailt, miközben felkapaszkodott a lépcsőn. Befordult a kikövezet ösvényre, és végigment a cserjék meg a szobrok között. Egy kuporgó hableány, egy bendzsózó béka, és egy kis kőpad, szárnyas tündérekkel. Meglepőnek találta ezeket a kertépítészeti megoldásokat, de el kellett ismernie, hogy a dekoráció illik a kis ház egyéniségéhez. Annyira elmerült a nézelődésben, hogy észre sem vette a mozgást az üvegházban, csak akkor tűnt fel neki, amikor az egyik lábával már a tornácon volt.

Több nőt pillantott meg, akik a jógamatracokon a lefelé néző kutyapóznak nevezett fordított V helyzetbe emelték a hátsójukat.

Legtöbbjükön tornaruha volt, egy színes top meg egy feszes kisnadrág. Ilyeneket Eli gyakran látott az edzőteremben, amikor még ő is abba a világba tartozott. Ott is néhányan melegítőnadrágot hordtak, mások inkább sortot.

A nők az egyik lábukat előretették, és lassan felegyenesedtek. Némelyikük ügyesen, mások kicsit tántorogva. Aztán az elöl lévő lábukat behajlították, a hátsót kiegyenesítették, a karjukat pedig előre- és hátranyújtották.

Eli kissé zavarba jött, és hátrálva távozni készült, amikor észrevette, hogy a csapat Abra mozdulatait követi.

A lány feszes testtel tartotta a pózt. Sűrű fürtjeit lófarokba kötötte, sötétbordó topja látni engedte hosszú, izmos karját, a szürke nadrág pedig ráfeszült keskeny csípőjére és hosszú lábára. Hosszúkás lábfején a körmök ugyanolyan színűre voltak festve, mint a felsője.

Eli lenyűgözve nézte, és nem tudott megmozdulni. Közben a lány hátrahajolt, elöl lévő karját a feje fölé emelte, a testét elfordította, a fejét felemelte. A többiek követték a mozdulatait.

Aztán kiegyenesítette az elöl lévő lábát, előrehajolt, a kezét a padlóra helyezte a lábfeje mellé, a másik karját pedig a mennyezet felé nyújtotta. Megint kicsavarta a testét. Mielőtt Eli hátraléphetett volna, a fejét is arra fordította. Amikor felnézett, találkozott a tekintetük.

A lány elmosolyodott, mintha számított volna rá. Pedig Eli úgy érezte magát, mint egy kukkoló.

A férfi most már tényleg hátralépett, és intett. A lány remélhetőleg érti, hogy így akar elnézést kérni a zavarásért. De Abra már fel is egyenesedett. Mondott valamit az egyik nőnek, aztán elindult feléje a leterített jógamatracok között.

Most mit tegyen?

A bejárati ajtó kinyílt, és a lány megint rámosolygott.

– Szia, Eli.

– Elnézést. Nem tudtam… De most már látom, hogy…

– Te jó ég, nagyon hideg van! Gyere be.

– Nem akarlak zavarni, látom, elfoglalt vagy. Csak sétáltam, aztán…

– Nos, akkor sétálj be, mielőtt halálra fagyok. – A lány mezítláb kilépett az ajtón, és megfogta Eli kezét.

– Mint a jég! – mondta, és húzni kezdte a férfit a kezénél fogva. – Nem akarom, hogy a hideg levegő lehűtse a lányokat.

Eli-nak nem maradt más választása, be kellett lépnie, hogy a lány becsukhassa az ajtót. Titokzatos keleti zene szólt az üvegfalú helyiségben. Eli észrevette, hogy most a csoport élén álló nő irányítja a többiek mozdulatait.

– Elnézést – hadarta még egyszer. – Megzavartam az órát.

– Semmi baj. Maureen vezeti őket. Már majdnem végeztünk. Nem mész be a konyhába? Igyál egy pohár bort, amíg én itt végzek.

– Nem. Nem, köszönöm. – Eli már megbánta, hogy hirtelen ötlettől vezérelve idejött. – Én csak… Elmentem sétálni, és visszafelé menet be akartam nézni, mert rájöttem, hogy nem fizettem az élelmiszerekért.

– Hester már elintézte.

– Értem. Gondolhattam volna. Majd beszélek vele.

A bejáratnál lévő bekeretezett ceruzarajz egy pillanatra elterelte Eli figyelmét a zavaráról. Felismerte a nagyanyja munkáját, még ha nem is állt a H. H. Landon szignó a kép alsó sarkában.

Abrát is felismerte, amint a fapózban áll, egyenesen, mint egy dárda. Két karját a feje fölé tartja, és boldogság ragyog az arcán.

– Hestertől kaptam tavaly – magyarázta Abra.

– Mit?

– A rajzot. Rábeszéltem, hogy jöjjön el az órákra, rajzolni. Így akartam rávenni a jógázásra. Ezt hálából adta nekem, miután beleszeretett a jógába.

– Nagyon jó.

Csak akkor vette észre, hogy Abra még mindig fogja a kezét, amikor a lány hátralépett, és ő kénytelen volt előrelépni.

– Engedd le és húzd hátra a válladat, Leah. Ez az. Ne feszítsd meg az állad, Heather. Jó. Nagyon jó. Elnézést – fordult megint Eli-hoz.

– Nem, én kérek elnézést, amiért útban vagyok. Nem akarlak feltartani.

– Biztos nem kérsz egy pohár bort? Vagy talán… – A lány most átkulcsolta Eli kezét, és megdörzsölte a jéghideg ujjait. – Inkább egy forró csokoládét?

– Nem. Nem, de köszönöm. Vissza kell mennem. – A dörzsölés nyomán Eli majdnem fájdalmas melegséget érzett az ujjaiban, és ebből rájött, hogy a keze csontig fagyott. – Megyek, mert nemsokára havazni fog.

– Ilyenkor legjobb a tűz mellett, egy jó könyvvel. Nos… – A lány elengedte Eli kezét, és megint kinyitotta az ajtót. – Akkor viszlát, néhány nap múlva. Hívj, vagy gyere, ha valamire szükséged van.

– Köszönöm. – A férfi gyorsan elsétált, hogy a lány becsukhassa az ajtót, és ne hűljön ki a helyiség.

De Abra egy darabig csak állt az ajtóban, és nézett utána.

A szíve, amelyről sokszor mondták, hogy túl lágy és túl nyitott, megtelt együttérzéssel.

Mikor fordult elő utoljára, hogy a családtagjain kívül bárki más behívta volna a hidegből?

Abra becsukta az ajtót, visszament az üvegházba, és intett a barátnőjének, Maureennak, hogy átveszi a csoportot.

Miután befejezte a levezető relaxációt, látta, hogy elkezdett esni a hó, amit Eli megjósolt. Egy darabig a barátságos kis helyiség üvegfalain át nézte a sűrű hóesést, és olyan érzése támadt, mintha egy hógömbben lennének.

Tökéletesnek tartotta a helyet.

– Ne felejtsetek el hidratálni! – figyelmeztette a nőket, akik már feltekerték a matracokat, és ő is felemelte a vizesüvegét. – És még mindig van hely a holnap reggeli kelet-nyugat órára, az unitárius templom alagsorában negyed tízkor.

– Imádom azt az órát. – Heather Lockaby megigazította rövid szőke haját. – Vinnie, felvehetlek útközben, ha akarod.

– Előbb hívj fel. Szeretném én is kipróbálni.

– És most? – Heather összedörzsölte a két kezét, és Abrára nézett. – Ez az volt, akire gondoltam?

– Tessék? – kérdezte Abra értetlenül.

– A férfi, aki idejött óra közben. Nem Eli Landon volt?

A név hallatán a nők összesúgtak. Abra érezte, hogy az egyórás jóga során ellazult válla megfeszül.

– Igen, ő volt Eli.

– Mondtam neked! – Heather oldalba bökte Vinnie-t. – Tényleg azt hallottam, hogy az Oromházba költözik. És te fogsz ott takarítani, amíg ő ott van?

– Nem sok takarítanivaló lenne, ha nem lakna benne senki.

– De Abra, nem vagy ideges? Úgy értem, azt a férfit gyilkossággal vádolják. Hogy megölte a saját feleségét. És…

– Tisztázták a vád alól, Heather. Nem emlékszel?

– Azért, mert nem volt elég bizonyíték a letartóztatásához. De ez még nem jelenti azt, hogy nem bűnös. Nem lenne szabad egyedül maradnod vele abban a házban.

– A sajtó szereti a szaftos botrányokat, főleg az olyanokat, amelyekben a szex, a pénz és az ismert New England-i családok szerepelnek. De ettől még lehet ártatlan. – Maureen haragosan felvonta vörös szemöldökét. – Nem ismered a régi szabályt, Heather? Addig ártatlan valaki, amíg be nem bizonyosodik róla, hogy bűnös.

– Tudom, hogy kirúgták a munkahelyéről, pedig büntetőperes ügyvéd volt. Szerintem elég furcsa, hogy kirúgják, ha nem bűnös. És azt mondják, hogy ő volt a fő gyanúsított. Több tanú is állította, hogy megfenyegette a feleségét azon a napon, amikor megölték. A válás során az asszony egy csomó pénzt kapott volna. És nem volt semmi dolga abban a házban, nem igaz?

– Az ő háza volt – mutatott rá Abra.

– De kiköltözött. Én csak azt mondom, hogy nem zörög a haraszt…

– A haraszt azért zörög, mert valaki zörgeti.

– Te mindenkiben megbízol. – Heather egyik karjával átölelte Abrát, mintha meg akarná védelmezni. – Én akkor is aggódni fogok érted.

– Szerintem Abra jó emberismerő, és tud magára vigyázni. – Greta Parrish, a csoport hetvenkét éves rangidőse felvette meleg gyapjúkabátját. – És Hester Landon nem nyitotta volna meg a házát Eli előtt, aki egyébként mindig egy jó modorú fiatalember volt, ha kételkedne az ártatlanságában.

– Nos, én igazán szeretem és tisztelem Ms. Landont – jelentette ki Heather. – Mindnyájan reméljük, hogy hamarosan felépül, és visszajön. De…

– Semmi de. – Greta egy meleg sapkát húzott őszülő hajára. – Az a fiú a közösségünk része. Lehet, hogy Bostonban élt, de akkor is egy Landon, és közülünk való. Mostanában sajnos alaposan rájárt a rúd. Nem szeretném, ha valaki még itt is tetézné a gondjait.

– Én… Nem úgy értettem. – Heather elvörösödött, és mentegetőzve nézett a többiekre. – Tényleg nem. Csak aggódom Abra miatt. Nem tehetek róla.

– Elhiszem, hogy aggódsz. – Greta biccentett Heather felé. – De azt is hiszem, hogy nincs rá okod. Ez egy nagyon jó óra volt, Abra.

– Köszönöm. Mi lenne, ha hazavinnélek? Elég sűrűn havazik.

– Szerintem kibírok egy háromperces sétát.

A nők összegyűltek, és kimentek az ajtón. Maureen még maradt.

– Heather egy ostoba tehén – állapította meg Maureen.

– Sokan ostobák. És sokan fognak úgy gondolkodni, mint ő. Ha megvádolták, bizonyára bűnös. Pedig ez nem igazságos.

– Hát persze, hogy nem. – Maureen O’Malley rövid, tüskés haja ugyanolyan vörös volt, mint a szemöldöke. Most ivott még egy kortyot a kezében lévő üvegből, aztán felsóhajtott. – Az a baj, hogy talán én is ugyanezt gondolnám, legalábbis a lelkem legmélyén, ha nem ismerném Eli-t.

– Nem tudtam, hogy ismered.

– Vele csókolóztam először, úgy igazán.

– Várj! – Abra mindkét mutatóujját a barátnőjére szegezte. – Várj! Ez a sztori megérdemel egy pohár bort.

– Nem kell kicsavarni a karomat. Csak hadd küldjek Mike-nak egy SMS-t, hogy maradok még félórát.

– Rendben. Addig kitöltöm a bort.

A konyhában Abra egy üveg shirazt választott, míg Maureen levetette magát egy heverőre a meghitt nappaliban.

– Mike azt mondja, hogy rendben. A gyerekek még nem ölték meg egymást, és egyelőre leköti őket a hóesés. – A nő felnézett a telefonjából, és elmosolyodott, amikor Abra átnyújtotta neki a poharat. – Kösz. Legalább megjön az étvágyam, mielőtt átmegyek a szomszédba, és megetetem a harcoló feleket.

– Tehát csókolóztatok?

– Tizenöt éves voltam, és már azelőtt is megcsókoltak, de az volt ez első igazi, nagybetűs csók. Nyelvvel, kézzel, zihálással. Be kell vallanom, hogy a fiúnak csodálatos ajka volt, és nagyon ügyes keze. Ő volt az első, aki megérintette ezeket a csodás cickókat. – A nő megtapogatta a mellét, majd ivott egy kortyot a borból. – De nem az utolsó.

– Részleteket! Részleteket akarok.

– Július negyedike, a tűzijáték után. Néhányan tüzet raktunk a parton. Nehezen kaptam rá engedélyt, de az én gyerekeimnek még nehezebb lesz rábeszélniük engem, a tapasztalataim alapján. De Eli annyira édes volt! Teljesen elolvadtam, amikor megtudtam, hogy Eli Landon egy hónapig itt lesz, mert lejött Bostonból… És nekem nagyon megtetszett. De nem csak nekem.

– Mennyire volt édes?

– Mmmm. A göndör hajában napról napra több világos csík jelent meg, ahogy a nap kiszívta. A szeme pedig kék volt, mint a kristály. És a mosolya… Minden lány odavolt érte. És az atlétikus teste! Kosarazott, ha jól emlékszem. Ha nem a parton időzött, csupasz felsőtesttel, akkor a közösségi ház udvarán kosarazott, ugyancsak csupasz felsőtesttel. Tehát… édes volt.

– Lefogyott – jegyezte meg Abra. – Túl sovány.

– Láttam néhány képet az újságokban, meg a híreket a tévében. Igen, tényleg nagyon sovány. De akkor, azon a nyáron… Gyönyörű, fiatal és kedves volt. Rengeteget flörtöltem vele, és azon a július negyedikén, a tűzijáték alatt végre megtérült a sok befektetett energia. Először akkor csókolt meg, amikor a tűz körül ültünk. A zene dübörgött, táncoltunk, néhányan a vízben pancsoltak. Az egyik dolog jött a másik után, és lesétáltunk a mólóhoz.

A lány felsóhajtott az emléktől.

– Csak két hormonálisan túlfűtött tinédzser találkozása volt egy meleg nyári estén. Nem mentem sokkal messzebb, mint az illem engedte, bár az apám biztosan nem így gondolta volna. Az volt a legszédítőbb pillanat az egész addigi életemben. Utólag felidézve az egész olyan kedvesnek és ártatlannak, mégis romantikusnak tűnik. A hullámok, a tenger, a holdfény, a partról odaszűrődő zene. Két felhevült félmeztelen kamasz, aki kezdi felfogni, hogy mire való a teste. Úgyhogy…

– Úgyhogy? Úgyhogy? – Alba türelmetlenül integetett a két kezével. – Mi történt utána?

– Visszamentünk a tábortűzhöz. Azt hiszem, a kelleténél több is történt volna, ha nem visz vissza a többiekhez. Annyira váratlanul törtek rám a testemben lejátszódó változások, mintha valaki felkapcsolta volna a villanyt. Tudod, mire gondolok?

– Hát persze, hogy tudom.

– De ő leállt, és aztán hazakísért. Párszor találkoztam még vele, mielőtt visszament Bostonba, és néhányszor csókolóztunk, de az már nem volt olyan, mint az első alkalom. Amikor legközelebb lejött ide, már mindketten mással jártunk. Sosem jöttünk megint össze, illetve nem úgy. Ő valószínűleg nem is emlékszik a vörös lányra, akivel július negyedikén csókolózott Whiskey Beach mólója alatt.

– Szerintem alábecsülöd magad.

– Lehet. Ha néha eljött meglátogatni Hestert, és összefutottunk, mindig kedélyesen elbeszélgettünk, akárcsak most ti. Egyszer találkoztunk a boltban, amikor Liammel a terhességem vége felé jártam. Eli a kocsihoz vitte a szatyraimat. Jó ember. Én ezt gondolom róla.

– Találkoztál a feleségével?

– Nem. Egyszer vagy kétszer láttam, de nem beszéltem vele. Gyönyörű volt, be kell ismernem. De nem az a típus, aki szereti a kedélyes beszélgetéseket a bolt előtt. Az a hír járja, hogy nem nagyon kedvelték egymást Hester Landonnal. A házasságuk után Eli néhányszor egyedül vagy a többi rokonával jött ide. Aztán már ő sem jött. Legalábbis nem tudok róla.

A nő az órájára nézett.

– Most már mennem kell. Meg kell etetnem a vadakat.

– Talán meg kéne látogatnod Eli-t.

– Azt hiszem, az most tolakodásnak tűnne. Mintha morbid kíváncsiság hajtana.

– Szüksége van barátokra, de talán igazad van. Túl korai lenne.

Maureen kivitte a konyhába az üres poharat, és betette a mosogatóba.

– Ismerlek téged, Abrakadabra. Nem fogod hagyni, hogy sokáig búslakodjon. – A nő felvette a kabátját. – Olyan a természeted, hogy rendbe hozod, megjavítod a dolgokat, és megcsókolod a sajgó sebeket. Hester tudta, mit csinál, amikor téged kért meg arra, hogy vigyázz rá meg a házra.

– Akkor nem szabad csalódást okoznom neki. – Alba megölelte Maureent, mielőtt kinyitotta a hátsó ajtót. – Köszönöm, hogy elmesélted. Nemcsak egy szexi történetet osztottál meg velem a felhevült tinédzserekről, hanem megvilágítottad Eli újabb oldalát is.

– Ami azt illeti, neked sem ártana egy kis csókolózás.

Abra feltartotta a kezét.

– Én most böjtölök.

– Igen, persze. Csak azt mondom, hogy ha alkalom adódik, akkor… Nagyszerűen csókol. Viszlát, holnap.

Abra az ajtóban állva nézte, ahogy a barátnője átvág a sűrű havon, és csak akkor lépett vissza, amikor becsukódott a szomszéd ház hátsó ajtaja.

Elhatározta, hogy begyújt a kandallóba, eszik egy kis levest, és komolyan elgondolkodik Eli Landonon.

3.

Talán más téren a tervezettnél kevesebbet teljesített, de a regényével töltötte a nap legnagyobb részét, és sokat haladt előre.

Ha az agyát sikerül felpörgetnie, akkor addig tudna írni, amíg össze nem esik. Ez persze nem túl egészséges, de legalább termékeny.

Egyébként a hóesés csak a délután közepén enyhült. Hiába fogadta meg, hogy minden nap kimozdul a házból, a hatvancentis hó felülírta a terveit.

Amikor már képtelen volt tisztán gondolkodni, és összefüggő szavakat mondatokká fűzni, abbahagyta az írást, és folytatta felfedező bolyongását a házban.

Takaros vendégszobák, makulátlan fürdőszobák. Az északi szárny első emeletén nagy meglepetés érte. A régi szalonban egy elliptikus trénert, néhány súlyzót és egy lapos képernyőjű tévét talált. Körüljárta a helyiséget, szemügyre vette a gondosan feltekert jógamatracot, a precízen egymásra rakott törölközőket, a DVD-tartó szekrényt.

Kinyitotta a szekrényt, és elolvasta a DVD-k címét. Erőedzés jógával? A nagyanyja? Ez komoly? Tajcsi, pilátesz… Testépítés?

Nagyi…

Megpróbálta elképzelni. Azt hitte, jó a képzelőereje, hiszen regényírásból készült megélni. De nem sikerült elképzelnie a festegető, rajzolgató, kertészkedő nagyanyját, amint súlyokat emelget.

De Hester Landon semmit sem tesz ok nélkül. És Eli kénytelen volt elismerni, hogy a helyiség berendezése és felszerelése alapos megfontolásra, sőt kutatásra utal.

Talán úgy döntött, hogy szüksége van egy megfelelő helyre, ahol tornázhat, amikor az időjárás miatt nem teljesítheti a híres hárommérföldes napi sétáját. Biztosan megbízott valakit, hogy rendezze be a szobát.

Nem, a nagyanyja mindent jó okkal és teljes odaadással tesz.

De még most sem tudta elképzelni, hogy becsúsztat egy DVD-t a lejátszóba, és edzeni kezd, mert izmos akar lenni.

Tovább nézegette a DVD-ket, és talált egy újabb cetlit.

Eli, a rendszeres testmozgás jót tesz a testnek és a léleknek. Úgyhogy mostantól kevesebbet borongj, és többet izzadj.

Szeretlek,

Nagyi

Abra Walsh közvetítésével

– Jézusom. – A férfi nem tudta, hogy nevessen, vagy zavarba jöjjön. Mennyit mesélt el a nagyanyja Abrának? Nem lehet semmi magánélete?

Zsebre vágta a kezét, és a partra néző ablakhoz sétált.

A tenger már lecsillapodott, de szürke maradt, az ég pedig olyan volt, mint egy gyógyulófélben lévő véraláfutás. A hullámok kitartóan nyaldosták a hófedte partot, és egyre nagyobb darabokat tüntettek el a fehérségből. A dűnék fehér dombjaiból úgy álltak ki a fűszálak, mint a gombostűk a tűpárnából. Remegtek a szélben, és meghajoltak az ereje előtt.

Hó lepte be a tengerre vezető lépcsőt, és vastagon állt a korláton.

Eli egyetlen lábnyomot sem látott, a kinti világ mégsem volt üres. Messzebb, a szürkeségben látott valamit ugrani, csak egy elmosódott formát és mozgást, ami gyorsan el is tűnt. Nézte a sirályokat tenger felett körözni, és a havas csendben hallotta gúnyos kacajukat.

Eszébe jutott Abra.

Visszanézett, és kelletlen pillantást vetett az elliptikus trénerre. Nem szerette a gépeket taposni. Ha meg akart izzadni, inkább valami labdajátékkal foglalta el magát.

– Nincs labda és nincs kosár – mondta az üres háznak. – És majdnem másfél méteres a hó. Séta helyett inkább lapátolok. Miért? Mert ilyen időben nem megyek sehová.

Nem megyek sehová. Ez a problémája már majdnem egy éve.

– Oké. Rendben. De nem fogok jógázni, annyi szent. Kinek jut ilyesmi az eszébe? Inkább teperek tíz vagy tizenöt percet azon az átkozott gépen. Beleteszek néhány mérföldet.

Azelőtt hetente néhányszor kocogott a Charles folyó mentén, ha jó volt az idő. Az edzőteremben a futógépet csak a végső megoldásnak tartotta, de ott is időzött azért.

Úgyhogy biztosan elbánik majd a nagyanyja elliptikus trénerével.

Aztán egy e-mailben közli vele, hogy megtalálta a cetlit, és megtette, amit kért tőle. És ha kommunikálni akar, akkor neki írjon. Semmi szükség arra, hogy mindenbe belekeverje a jógás barátnőjét.

Gyanakvó ellenszenvvel közelítette meg a trénert, és a pillantása a tévére esett. Nem! Tévé nem kell. Abbahagyta a tévézést, amikor túl gyakran látta benne a saját arcát, és elege lett a kommentárokból meg a vitákból, amelyek azt boncolgatták, hogy bűnös vagy ártatlan. Szörnyű volt, ahogy több-kevesebb tényszerűséggel darabokra tépték a magánéletét.

Eli fellépett a gépre. Legközelebb, ha egyáltalán lesz olyan, majd előveszi az iPodját, de most csak le akarja tudni a távot.

Ismerkedésképpen megragadta a tréner karját, és erősen taposni kezdte. Megjelent a nagyanyja neve a kijelzőn, és villogni kezdett.

– Nocsak. – Eli kíváncsian tanulmányozni kezdte a kijelzőt, és előhívta Hester adatait. – Nahát! A mindenit, nagyi.

A legutolsó mentése aznap volt, amikor leesett a lépcsőn. Három mérföldet vitt be a gépbe, negyvenöt perc harminckét másodperc alatt.

– Nem rossz, de meg tudlak verni.

Most már tényleg kíváncsi lett, és beírta a nevét második felhasználónak. Lassan kezdett, hogy az izmainak legyen ideje bemelegedni. Aztán nekifeszült.

Tizennégy perccel és egy egész két tized mérfölddel később, izzadtan, sípoló tüdővel megadta magát. Zihálva odatámolygott a kis hűtőszekrényhez, és kikapott egy üveg vizet. Mohón ivott, majd lerogyott a padlóra, és a hátára feküdt.

– Jézusom. Nem tudok lépést tartani egy idős nővel. Szánalmas.

Felbámult a mennyezetre, és levegő után kapkodott. Undor fogta el, amikor érezte, hogy a lábán az izmok remegnek a megerőltetéstől és a kimerültségtől.

A Harvardon kosarazott. Mivel nem volt kétméteres, sebességgel és mozgékonysággal kompenzálta a hátrányát. És kitartással.

Régebben atléta volt, de most gyenge, puha, sovány és lassú.

Vissza akarta kapni az életét. Nem, nem ez a pontos megfogalmazás. Az élete már Lindsay meggyilkolása előtt is hibás és boldogtalan volt.

Önmagát akarta visszakapni. És fogalma sem volt, hogyan csinálja.

Hová tűnt önmaga? Nem is emlékezett arra, milyen érzés boldognak lenni. De tudta, hogy régebben boldog volt. Voltak barátai, hobbijai, céljai. És még szenvedélye is.

Már a haragját is elveszítette. Nem tudta felgerjeszteni magában a haragot, amiért így elbántak vele, ő pedig harc nélkül megadta magát.

Engedelmesen bevette az antidepresszánsokat, beszélt az agykurkásszal. De nem akarja ezt folytatni. Képtelen lenne rá.

Az sem jó, hogy izzadt roncsként hever a padlón. Tennie kell valamit, legyen az akármilyen véletlenszerű vagy banális. Csak tedd a soron következő dolgot, mondta magának.

Talpra ugrott, és elsántikált a zuhanyozóba.

Nem törődött a hanggal az agyában, ami azt súgta, hogy csak feküdjön le, és aludjon a nap hátralévő részében. Inkább felöltözött, jó melegen, még sísapkát és kesztyűt is húzott.

Ha nem megy sétálni, akkor is le kell takarítania a havat a gyalogutakról, a kocsifelhajtóról meg a teraszokról.

Ha megígérte, hogy gondoskodik az Oromházról, akkor ezt kell tennie.

Órákba telt mire a hófúvóval és a hólapáttal elvégezte a munkát. Közben számtalanszor meg kellett állnia, mert a szíve vadul vert, és a karja remegett az erőtlenségtől, mintha béna lenne. De letakarította a kocsifelhajtót, az utcai járdát, az ösvényt a nagy terasztól a tengerparti lépcsőig.

És hálát adott istennek, amikor sötétedni kezdett, és már nem volt értelme folytatni a munkát a többi teraszról levezető ösvényekkel. Az alagsori előszobában levette a munkaruháját, bement a konyhába, mint egy zombi, egy darab löncshúst meg sajtot tett két szelet kenyér közé, kinevezte ebédnek, és felfalta.

Egy sörrel öblítette le, mert az volt kéznél. A mosogató mellett állva evett és ivott, és közben kinézett az ablakon.

Tett valamit, gondolta. Kikelt az ágyból, ez volt az első akadály. Írta a regényét. Megalázta magát az elliptikus tréneren. És gondját viselte az Oromháznak.

Mindent összevetve, ez egy elég tisztességesen teljesített nap volt.

Bevett négy fájdalomcsillapítót, és felvonszolta magát az emeltre. Levetkőzött, bebújt az ágyba, és hajnalig aludt. Nem álmodott.

Abrát meglepte és örömmel töltötte el, hogy az Oromházhoz vezető út le van takarítva. Arra számított, hogy méteres hóban kell majd a házhoz gázolnia.

Általában gyalog szokott jönni, de most nem volt kedve csúszkálni a hóban és a jégen, ezért a Chevy Voltjával érkezett. Leparkolt Eli BMW-je mellett, és felkapta a táskáját.

Kinyitotta a bejárati ajtót, és félrehajtott fejjel hallgatózott egy darabig. Csak a csend üdvözölte. Eli még mindig ágyban van, vagy valahol a ház mélyén tartózkodik.

Beakasztotta a kabátját a szekrénybe, és a csizmáját munkacipőre váltotta.

Először tüzet rakott a nappaliban, hogy felvidítsa a helyiséget, aztán a konyhába indult, hogy kávét készítsen.

Nem látott edényeket a mosogatóban, ezért kinyitotta a mosogatógépet.

Le tudta nyomozni, mit evett a férfi a megérkezése óta. A reggeli, amit még ő csinált neki, néhány levesestál, két kistányér, két pohár, két kávésbögre.

Abra megcsóválta a fejét.

Ez nem lesz jó.

Megnézte a szekrényeket meg a hűtőt, hogy alátámassza a sejtését.

Nem, ez egyáltalán nem jó.

Bekapcsolta a konyhai iPodot, halkra vette a hangerőt, és nekilátott, hogy rendes ételt készítsen neki. Amikor megsütött egy tál palacsintát, felment az emeletre, hogy megkeresse a férfit.

Ha még mindig ágyban van, ideje felkelnie.

De amikor meghallotta a billentyűzet kattogását Hester irodájában, elmosolyodott. Ez is valami. Halkan lépdelve bekukucskált a nyitott ajtón, és meglátta Eli-t a régi íróasztalnál. A laptop mellett egy üveg Mountain Dew állt. Abra gondolatban feljegyezte, hogy hoznia kell neki.

Úgy döntött, hogy ad Eli-nak még egy kis időt, ezért bement a hálószobájába. Megágyazott, kivette a szennyeszsákot a kosarából, és hozzátett még néhány törülközőt.

Visszafelé menet megnézte a többi fürdőszobát is, hátha ott is használt még kéztörlőket vagy mosdókesztyűket. Végül bekukkantott az edzőterembe.

Lement a földszintre, bevitte a zsákot a mosókonyhába, szétválogatta a ruhákat, és beindította a mosógépet. Közben kirázta és felakasztotta a férfi meleg ruháit, amit ott vetett le.

Nem volt nagy rendetlenség, és a férfi érkezése előtt alaposan kitakarította a házat. Persze mindig akad tennivaló, de mielőtt nekilát a munkának, először készít neki egy kiadós villásreggelit.

Amikor legközelebb felment, szándékosan zajt csapott. Pont akkor ért oda a dolgozószobához, amikor a férfi felállt, valószínűleg azért, mert be akarta csukni az ajtót. Abra belépett, hogy megelőzze.

– Jó reggelt. Szép napunk van.

– Aha…

– Gyönyörű az ég. – Abra az asztalhoz lépett, hogy a kezében lévő szemeteszsákba ürítse a papírkosár tartalmát. – A tenger kék, a hó szikrázik a napon. A sirályok vadásznak. Ma reggel láttam egy bálnát.

– Egy bálnát?

– Szerencsém volt. Éppen kinéztem az ablakon, amikor megszólalt. Messze volt, de akkor is lenyűgözött a látvány. – A lány a férfira nézett. – Kész a villásreggeli.

– A micsoda?

– Villásreggeli. Túl késő van a reggelihez, amit kihagytál.

– De ittam egy kávét.

– Most ételt is ehetsz.

– Igazából én… – A férfi a laptopjára mutatott.

– Tudom. Bosszantó, ha az embert megzavarják, és elvonszolják, hogy egyen. De valószínűleg jobban megy majd a munka is, ha lesz egy kis étel a gyomrodban. Mióta írsz ma?

– Nem tudom. – Ez tényleg bosszantó, gondolta Eli. A lábatlankodás, a sok kérdés, meg az evés, amire nem akart időt pazarolni. – Körülbelül hat óra óta, azt hiszem.

– Te jó ég! Tizenegy óra van, úgyhogy itt az ideje egy kis szünetet tartani. Most a reggelizőhelyiségben tálalok neked. Onnan nagyon szép a kilátás, főleg ma. Akarod, hogy kitakarítsak itt, amíg eszel? Vagy inkább mindent hagyjak úgy, ahogy van?

– Nem. Én… nem. – A férfi egy darabig hallgatott. – Nem.

– Értem. Menj, és egyél, addig én elvégzem a munkám ezen a szinten. Így ha megint vissza akarsz jönni dolgozni, akkor már lent leszek, ahol nem zavarlak.

A lány Eli laptopja elé állt, és barátságosan mosolygott. Egy kifakult pólót viselt, békejellel a közepén. A farmerja is fakó volt, és a lábán egy narancssárga műanyag papucs virított.

Mivel az ellenkezés időigényesnek és hiábavalónak tűnt, Eli egyszerűen kisétált a helyiségből.

Egyébként is abba akarta már hagyni a munkát, hogy egyen valamit, talán egy szendvicset. Teljesen megfeledkezett az időről. Ennek örült, mert azt jelenti, hogy elmerült a regényben.

A lánynak az a dolga, hogy takarítson, és nem kéne úgy viselkednie, mint egy ápolónak.

Megfeledkezett arról, hogy jönni fog. De így dugába dőlt a terve, hogy abbahagyja az írást, felkap egy szendvicset, magával viszi sétálni, és közben hazatelefonál.

A földszinten befordult balra, és belépett az üvegfalú reggelizőhelyiségbe.

Abrának igaza volt, tényleg lenyűgöző volt a látvány. Majd később sétál, ha talál egy megfelelő útvonalat a hóban. Legalább a partra vezető lépcsőig el tud jutni. Ott majd készít néhány képet a mobiljával, és elküldi őket a családjának.

Leült az asztalhoz. A tányér le volt takarva, a forró kávé kellemesen illatozott, mellette gyümölcslé volt egy kristálypohárban. A lány még egy szál virágot is hozott a nappaliból, és egy keskeny üvegvázába tette.

Eli-nak erről eszébe jutott, hogy gyerekkorában az anyja mindig tett egy virágot, egy játékot vagy egy könyvet a tálcájára, amikor beteg volt, és ágyba vitte neki az ételt.

Most nem beteg. Semmi szüksége arra, hogy anyáskodjanak felette. Csak arra van szüksége, hogy valaki idejöjjön és kitakarítson, hogy ő írhasson, élhessen, és a havat lapátolja, ha szükséges.

Amikor leült, éles fájdalom hasított a merev nyakába és vállába. A maratoni lapátolásnak megvan az eredménye, gondolta.

Felemelte a tányérról a fedőt.

Az orrát megütötte az epres palacsinta ínycsiklandó illata. A tányér szélén ropogósra sült bacon volt, mellette egy kis tálkában sárgadinnye, néhány mentalevéllel díszítve.

– Ejha.

Egy pillanatig csak bámult, és nem tudta, hogy most felháborodjon, vagy fogadja el a helyzetet.

Végül úgy döntött, hogy mindkettő jogos. Ha már úgyis ott van, ráadásul farkaséhes, megeszi az ételt, de közben bosszankodhat, hogy tolakodó módon babusgatják.

Megkente az egyik vastag palacsintát vajjal, amit egy kis tálkában talált, majd szirupot tett rá, és nézte, ahogy a vaj elolvad.

Királyi reggeli, ráadásul nagyon finom.

Eli tudta, hogy kiváltságos körülmények között nőtt fel, de nem volt hozzászokva az ilyen kényeztető villásreggelikhez, amikor még az újságot is odakészítik neki az asztalra.

A Landon család tagjai azért voltak kiváltságos helyzetben, mert dolgoztak, és azért dolgoztak, mert kiváltságos helyzetben voltak.

Evés közben ösztönösen ki akarta nyitni az újságot, de aztán félretette. A tévéhez hasonlóan az újságok is rossz emlékeket idéztek fel benne. A táj viszont megnyugtatta, ezért inkább a tengert nézte, meg a havat, ami már csöpögött, mert megadta magát a napsütésnek.

Majdnem békés volt a hangulata.

Felnézett, amikor a lány bejött.

– Az emelet tiszta – jelentette be, és fel akarta emelni a tálcát.

– Majd én – erősködött Eli. – Majd én elintézem. Nézd, nem kell főznöd nekem. Nagyon finom volt, és köszönöm szépen, de nem kell főznöd.

– Szeretek főzni, és nem olyan jó, ha az ember csak magának főz. – A lány követte Eli-t a konyhába, aztán továbbment a mosókonyha felé. – És nem eszel rendesen.

– Eszem – motyogta a férfi.

– Egy leveskonzerv, egy szendvics, egy tál hideg müzli? – A lány bevitte a mosott ruhákkal teli kosarat a reggelizősarokba, és nekilátott a hajtogatásnak. – Nem lehetnek titkaid egy bejárónő előtt – jegyezte meg könnyedén. – Legalábbis az evéssel, a zuhanyozással és a szexszel kapcsolatban nem. Legalább hét kilót kéne felszedned, de kilenc sem ártana.

Hónapok óta nem tudott haragudni, de a lány kihozta belőle a rég elfeledett érzelmet.

– Nézd…

– Mondhatod, hogy semmi közöm hozzá – vágott a szavába Abra. – De ezzel nem tudsz leszerelni. Úgyhogy főzni fogok, amikor van rá időm. Hiszen amúgy is itt vagyok.

Eli képtelen volt vitába szállni egy nővel, aki éppen a bokszeralsóit hajtogatja.

– Tudsz főzni? – kérdezte a lány.

– Igen. Többé-kevésbé.

– Lássuk. – A lány félrehajtotta a fejét, és zöld szemével végigmérte a férfit. – Sajtos meleg szendvics, tojásrántotta, grillezett hús, hamburger és… valami rákos meg kagylós étel.

A férfi ezt Eli-féle kagylós tálnak nevezte. És szerette volna, ha a lány nem kutat a lelkében.

– Gondolatolvasó is vagy?

– Tenyérjóslással és kártyajóslással foglalkozom, de csak hobbiból.

Ez egyáltalán nem lepte meg Eli-t.

– Tehát csinálok néhány egytálételt, amit csak megmelegítesz, és máris eheted. Mielőtt legközelebb jövök, elmegyek vásárolni. Megjelöltem a napjaimat a naptárban, hogy lásd a beosztást. Ne hozzak neked még valamit a Mountain Dew-n kívül?

A lány gyors, gyakorlatias beszéde elhomályosította az agyát.

– Nem jut eszembe semmi.

– Ha mégis, akkor írd fel. Miről szól a könyved? Vagy titok?

– Ez… Egy kamarából kizárt ügyvédről szól, aki válaszokat és feloldozást keres. Mert ettől függ, hogy a szó szoros értelmében elveszíti az életét, vagy visszakapja. Ilyesmi…

– És kedveled az ügyvédet?

A férfi egy pillanatig némán bámult a lányra, mert pont ez volt a helyes kérdés. És ő is pont ezt akarta tudni.

– Megértem őt, és a végén olyasvalaki lesz belőle, akit kedvelek.

– Szerintem fontosabb, hogy megértsd, mint hogy kedveld. – A lány összeráncolta a homlokát, amikor észrevette, hogy Eli megdörzsöli a nyakát és a vállát. – Rossz a tartásod.

– Tessék?

– Görnyedten ülsz a gépnél, mint a legtöbb ember. – A lány félretette a mosott ruhákat, és mielőtt Eli tiltakozhatott volna, már mögé lépett, és az ujjait a vállába mélyesztette.

Erős, mégis jóleső fájdalom nyilallt Eli testébe, egészen a talpáig.

– Nézd… Jaj!

– Te jóságos ég, Eli. Kősziklák vannak a válladban.

A bosszúság most már határozott dühvé dagadt. Miért nem hagyja békén ez a nő?

– Megerőltettem tegnap, amikor havat lapátoltam.

A lány elengedte, mert Eli felállt, és a szekrényhez lépett, ahol a fájdalomcsillapítót tartotta.

Részben a megerőltetés, részben a rossz testtartás a számítógép előtt, gondolta Abra. De leginkább az egész lényét szorongató stressz.

– Kimegyek egy kicsit, és telefonálok.

– Jó. Hideg van, de szép az idő.

– Nem tudom, mennyit kell fizetnem neked. Még nem is kérdeztem.

Amikor a lány megmondta az összeget, Eli a pénztárcájáért nyúlt, de a zsebe üres volt.

– Nem tudom, hol hagytam a pénztárcámat.

– A farmerodban, a komódon.

– Rendben, köszönöm. Mindjárt visszajövök.

Szegény, szomorú, stresszes Eli, gondolta Abra. Segítenie kell neki. Eszébe jutott Hester, és megcsóválta a fejét, miközben az edényeket betette a mosogatógépbe.

– Te tudtad, hogy úgysem fogom megállni – mondta maga elé.

Eli visszajött, és a pultra tette a pénzt.

– És köszönöm, ha nem érek vissza, mielőtt elmész.

– Szívesen.

– Most csak… megnézem, milyen a part, és felhívom a szüleimet, meg a nagymamámat. – És végre megszabadulok tőled, tette hozzá magában Eli.

– Remek. Add át nekik az üdvözletem.

A férfi megállt a mosókonyha ajtajában.

– Ismered a szüleimet?

– Persze. Többször is találkoztam velük, amikor idejöttek. És akkor is, amikor én mentem Bostonba, meglátogatni Hestert.

– Nem is tudtam, hogy meglátogattad.

– Csak mindig elkerültük egymást. – A lány beindította a gépet, és megfordult. – A te nagymamád, Eli, de nekem is olyan, mint egy nagymama. Nagyon szeretem őt. Készíts egy képet a házról, és küldd el neki. Örülni fog.

– Az biztos.

– Eli – szólt utána a lány, amikor Eli már a mosókonyhában járt. – Körülbelül fél hatkor visszajövök. Ma este szabad vagyok.

– Visszajössz?

– Igen, az asztallal. Szükséged van egy masszázsra.

– Nem akarok…

– Szükséged van rá – ismételte meg a lány. – Talán azt hiszed, hogy nem akarod, de hidd el, hogy miután elkezdtem, akarni fogod. Most nem kell fizetned érte, mert ajándékba adom. Gyógymasszázs, Eli – tette hozzá Abra. – Szakképzett gyógymasszőr vagyok. Ne számíts boldog befejezésre.

– Nos… Jézusom!

A lány felnevetett, és kilibbent a helyiségből.

– Csak hogy értsük egymást. Fél hatkor!

A férfi utána akart menni, és közölni vele, hogy nem kívánja igénybe venni a szolgálatait. De ahogy ellökte magát az ajtótól, éles fájdalom hasított a vállába meg a hátába.

– A pokolba!

Alig tudta felvenni a kabátját. Meg kell várnia, amíg hat a fájdalomcsillapító, mondta magának, hogy aztán újra elmerülhessen a gondolataiba, a nő idegesítő jelenléte nélkül; hogy végre a könyvén gondolkozhasson.

Sétálni fog valamerre, telefonál, lélegzik, lemegy a partra, készít egy képet az Oromházról. És talán kiszed némi információt a nagyanyjából Abra Walshról.

Hiszen még mindig ügyvéd, aki tudja, hogyan kell megkörnyékezni egy elfogult tanút.

Végigment az ösvényen, bekanyarodott a belső udvar felé, de előbb hátranézett, és meglátta Abrát a hálószobája ablakában. A lány intett neki.

Eli is felemelte a karját, aztán gyorsan elfordult.

A lánynak olyan lenyűgöző arca van, hogy egy férfi kétszer is meg akarja nézni.

Ezért szándékosan előrefordította a tekintetét.

4.

A vártnál sokkal jobban élvezte a sétát a havas parton. A tenger és a hó szikrázott a vakító napsütésben. Mások is jártak már előtte, ezért követte a nedves és fagyos homokba mélyedt lábnyomokat.

A víz szélén madarak parádéztak vagy kimérten lépegettek, de a nyomukat hamar elmosták a habok. A nagy csiripelés és rikoltozás Eli-nak a tavaszt juttatta az eszébe, a téli táj elle-nére.

Követett egy három madárból álló kis csapatot, készített róluk néhány képet, és hazaküldte őket. Tovább sétált, megnézte az óráját, és kiszámolta, mennyi lehet az idő Bostonban. Aztán felhívta a szülei vonalas telefonját.

– Mit csinálsz?

– Nagyi? – Eli nem számított arra, hogy ő veszi fel a telefont. – Sétálok Whiskey Beachben. Elég nagy a hó. Olyan, mint karácsonykor, amikor tizenkét éves lehettem.

– Az unokatestvéreiddel meg a Grady fiúkkal hóvárat építettetek a parton. Aztán elvetted a jó piros kasmírsálamat, és azt használtátok zászlónak.

– Ezt a részt elfelejtettem. A zászlót.

– Én nem.

– Hogy vagy?

– Már jobban. Bosszant, hogy két lépést sem engednek tenni a járókeret nélkül. Pedig egy bot is elég lenne.

Az anyja már beszámolt egy e-mailben a járókeret körüli csatáról, ezért Eli felkészülten válaszolt neki.

– Jobb óvatosnak lenni, és nem kockáztatni egy újabb esést. Mindig okos voltál.

– Ezzel a dumával nem érsz el nálam semmit, Eli Andrew Landon.

– Nem mindig voltál okos?

Az idős asszony elnevette magát, és Eli ezt egy kis győzelemnek könyvelte el.

– De igen, és továbbra is okos akarok maradni. Az agyam jól működik, még ha nem is tudom megérteni, hogyan estem le a lépcsőn. Arra sem emlékszem, hogy felkeltem az ágyból. De nem baj. Meggyógyulok, és meg fogok szabadulni ettől a mozgássérült kerettől. Na, és veled mi van?

– Jól vagyok. Minden nap írok, és elég szépen haladok a könyvvel. Ez jó érzéssel tölt el. Jó itt lenni. Nagyi, még egyszer meg szeretném köszönni, hogy…