Eső

ANNA TELEKI

Published by ANNA TELEKI, 2025.

This is a work of fiction. Similarities to real people, places, or events are entirely coincidental.

ESŐ

First edition. May 21, 2025.

Copyright © 2025 ANNA TELEKI.

ISBN: 979-8231171071

Written by ANNA TELEKI.

Tartalomjegyzék

Title Page

Copyright Page

Eső

I.

II.

2.

*Kezdődik

* A reggeli rutin

* Iskola és aggodalmak

* Kedves Apuka...

* Feladatok és fáradtság

* Felelősség és tervek

Vágta és Fájdalom

*Eső és Fény

*Az Imádság ereje

* Szülinapi vigasság

* Ló foci és Trambulin örömök

* Esti ünnepség

* Új tervek

* Ismerős arcok a boltban

* Éjjeli titkok

* Karácsony a szívben

A Fényes Reggel és a Csomagolás Rejtélye

A Végzés és a Szívfájdító Búcsú

A Fellebbezés és a Fájdalom Hullámai

Váratlan Segítség

A Várva Várt Találkozás

A Sorsfordító Hívás és a Kórház Rettenete

Családi Ölelés és a Végleges Döntés

A Hajnal és a Dicsőítő Ének

A Nyár és a Házassági Levél

Also By ANNA TELEKI

Eső

Anna Teleki

I.

Granite Falls, Amerikai Egyesült Államok, Szeptember 2.

—Eladták a farmot. Hm. – a szavak keserűen siklanak át a férfi ajkain, miközben egy savanyú, fanyar mosoly húzódik rajtuk, melyet a sötét, dús, fekete szakáll keretez, éles kontrasztot alkotva sápadt bőrével. – Kár – sóhajt mélyen, a hangja rekedtes, mintha maga a föld is vele sóhajtana. Egy lendületes mozdulattal felpattan a szalmáról, amely a reggeli napfényben aranyszínben csillog. Lehajol cowboy kalapjáért, amely hűségesen pihen a poros földön, gondosan leporolja róla a szalmaszálakat és a finom port, majd egy határozott mozdulattal felteszi a fejére. A kalap széles karimája árnyékot vet arcára, de nem takarja el teljesen a fekete, hullámos hajába simuló feltűnő, ezüstös ősz sávot a bal oldalán, amely mintegy a múló idő lenyomata.   —Ideje lesz új munkát keresni – ez a gondolat kísérti, súlyosan ül a fejében, miközben a kezében tartott kulccsal bezárja az istálló ódon, recsegő ajtaját, melynek fája már évtizedek óta őrzi a lovak leheletét. Búcsúzik a tájtól, minden fától, minden dombtól, minden apró fűszáltól, mintha egy régi barátot hagyna hátra. Megáll, szemeivel lassan végigsiklik a távoli dombokon, melyek fölött a lenyugvó nap vöröses-narancssárga fénnyel festi meg az égboltot, mintha egy hatalmas ecsettel húzná a színeket. Mélyen szívja tüdejébe a levegőt, a friss, őszi levegőt, melynek illata szinte a része, annyira beépült a bőrébe. Már majdnem tizenkét éve él itt, lélegzik itt, létezik itt. Élt. Jólétet. A kemény, becsületes munkájáért cserébe, mindig volt mit ennie és innia. Sőt, ha szorgos, szorgalmasan dolgozott, plusz pénzt is kapott, amit mindig félretett a nehéz időkre. De az úri népnek új élet kell. Változás. És így megszabadulnak a farmtól, a régmúlt terheitől.

Most azon tűnődik, mi lesz a lovakakkal? Fájó szívvel sóhajt, a mellkasa összeszorul, és utoljára visszanéz az istálló patinás falaira. Mi lesz a marhákkal? Mindet eladják? A farmmal együtt adják el őket, mint valami mellékes tárgyakat? Kérdések, tucatnyi kérdés, amelyekre ő nem kap választ. Elvégre, csak egy levelet kapott:

Kedves Rain, megtaláltuk álmaink házát San Diegóban, ahol a napfény mindig ragyog és a tenger zúgása altat. Valóban úgy van, ahogyan mondtad: a városok zajosak és fényesek, egy vibráló energia pulzál bennük. A kis Sándy már barátkozik is az oviban, a csillogó szemű, pajkos kislány, aki percről percre otthonosabban érzi magát. És alig várjuk az ikrek jövetelét, a család bővülését, ami új fejezetet nyit az életünkben. Más lesz ugyan minden, a farm csendje helyett a város nyüzsgése, de nagyobb esélyeik vannak itt, mintsem a farm csendes, eldugott világában.

Az új tulaj – mert Rick így hívja, egy egészen rendes ember, akivel könnyű szót érteni. Nem hiszem, hogy lesz gondod vele, barátságosnak tűnik. Van egy lánya, aki valószínűleg nem fog sokat lenni a farmon. Gondolom, elboldogulsz egyedül az állatokkal, hiszen te vagy a farm lelke.

De már csak ő tudja, mi lesz azok sorsa is, a jövő bizonytalan.

A számládra utaltunk némi pénzt, hogy legyen tartalékod. Arra az esetre, hogy... Na, tudod, a váratlan kiadásokra.

Hiányozni fogsz nekünk, Rain, a csendes, megbízható barát.

De szeretettel várunk bármikor, csak szólj előre, ha felénk jársz.

Barátod, Samantha és Rick.

Egy levél. Egy egyszerű, de mégis súlyos Levél. Kézzel írott, gondos betűkkel, borítékolt, amire bélyeg és pecsét került, a posta jelei. És amit egy futár hozott neki, egy szélfútta, idegen férfi, aki gyorsan tovatűnt. A férfi elmosolyodik, a mosoly fanyar és keserű. Nagyszerű. Az új tulaj is családos. Vagyis nem fogja sokáig bírni a farm csendjét és a kemény munkát. Elad innen mindent, ami a földhöz köti, és elmegy a városba, a fényekbe és a zajba, oda, ahol a nyüzsgés van.

*

A kis sufniba rendezett lakás, amely eddig Rain otthona, most barátságos, meleg színekkel fogadja, a falakat napfényes sárga és okker árnyalatok díszítik, megnyugtató otthonosságot sugározva. Kis millió gondolat jár az agyában, zúg a fejében, mint egy méhkas: mit kellene intéznie a farmon? Kivel kellene beszélnie? De azt sem tudja, megéri-e még intézkednie, van-e értelme a további fáradozásnak.

A csendes éjszakát, melyet csak a tücskök ciripelése tör meg, aztán egy autó mély, doromboló hangja szakítja félbe. A fékek kissé nyikorognak, mint egy elhanyagolt kapu, mikor az autó élesen lefordul a ház elé. A férfi kis szemekkel ébred, azonnal résen van, és ki is les az ablakon, a függöny résein át.   —Mi a fene? Éjjel van... – morogja maga elé, a hangja fáradt. Csak nézi, ahogy a férfi halkan száll ki a fekete, csillogó autóból. A hátsó ajtót nyitja, és nyúl is be, matat valamit a sötétben. Aztán végre felegyenesedik, karjaiban egy apró, alvó gyerekkel. Halk léptekkel indul a ház felé, cipője alig érinti a földet, és keresgéli a kulcsokat, tapogatja zsebeit. Nem leli. Pedig kétszer is átvizsgálja a zsebeit, a remény halvány sugarával. Aztán visszaindul az autóhoz, a türelme fogy. Nehezen nyúl be a gyerekkel az ölében, igyekszik nem felébreszteni az alvó csöppséget. Aztán hirtelen fordul, és ejti is el a kulcscsomót, melyek csörömpölve koppannak a kemény aszfalton.

– Ha. – morog, a hangja mély, nyers dühöt rejt. Élesen fordul, és lábával indulatosan az autó alá rúgja a kulcsokat.

– Szerencsétlen – emelkedik meg leskelődő barátunk szemöldöke, a meglepetéstől felvonva, és azonnal fordul is az ajtó felé, cselekvésre készen.

A kissé nyikorgó hangtól, ahogy az ajtó kinyílik, a férfi megijed, és hirtelen hátrafordul.

– Helló – emeli jobb kezét a férfi, bemutatkozásra készen – Rain vagyok – motyogja, a hangja kissé rekedtes, és már bújik is az autó alá, hogy kivegye a kulcsokat, melyek a mélyben fekszenek. – Fogja – nyújtja az idegennek, de az csak hallgat, arca kifejezéstelen. Fáradtan néz, szemei homályosak, sima arca megrándul ugyan, szemei mérgesen szűkülnek össze, mint két fekete pont, mikor kikapja a férfi kezéből a kulcsokat, szinte kitépi azokat. Megemeli a gyereket, szorosan magához szorítva, és indul is a lakásba, anélkül, hogy egy pillantást vetne Rainre.

– Szívesen – morogja Rain maga elé, a szavai a csendbe vesznek, és áll kis ideig, mozdulatlanul, mint egy szobor. Az ajtó halkan csukódik be mögötte, mikor a kis lámpa a nappaliban bekapcsol, meleg fényt árasztva.

*

Pirkad. A levegő hűvös, csípős, a hideg metszőn szeli az arcot, a harmat minden fűszálon és leveleken gyöngyökként csillog, mindent fátyolként takar, mikor az istálló ódon, nehéz ajtaja nyílik, halk nyikorgással.

– Mozgás, fiúk! – inti ki a lovakat Rain a karámba, a hangja mély és parancsoló, de mégis kedves. Be kellene köszönnie, a jó modor ezt diktálná, de a szokás nagy úr. Előbb az állatok. Előbb mindig az állatok. Mindenekelőtt az állatok. Nyakatekert egy filozófiája ez, de az elvei szerint él: előbb az állatok.

Pár hosszas perc elteltével meglátja az alakot az ablakban, egy homályos sziluettet. Rain cowboy kalapját simítja végig, egy apró, szinte észrevehetetlen biccentést küldve felé, de semmi válasz. Az idegen mozdulatlan marad.

– Jól nevelt vagy... – fordul a lovakhoz, a hangja gúnyos, de mégis van benne egy kis megbocsátás, és indul csutakolni, a kefék susogása megtöri a reggel csendjét.

*

– Papa... – csendül fel a gyenge, álmos kis hang a konyhában, mint egy apró harang. – Éhes vagyok.

– Jó reggelt, kicsim... – mosolyog a férfi, a mosolya meleg és szerető, és ölbe veszi a kislányt, aki azonnal hozzásimul.

– Ni, pacik! – mutat ki a kislány az ablakon, a szemei csillognak a rácsodálkozástól.

– Igen, lovak.

– De jó! A kié? Azé a bácsié?

– Nem, kicsim, a mienk. – simítja az elaludt, kócos copfot a férfi, a mozdulata gyengéd.

– A mienk? Elnevezhetem őket? – a kislány szemei felcsillannak a reménytől.

– Azt hiszem, már van nevük. Nagy lovak.

– És nem lehet még egy nekik? – a hangja könyörgő.

– Nem tudom.

– A bácsi tudja?

– Lehet... Ő biztosan tudja...

*

Akad a puha szőke fürtöcske a hajkefébe, miközben a kislány élénken rágcsálva bámulja a lovakat a konyhaablakon át, a tekintete megrögzött.

– Az a fekete lehet Rufusz. – motyogja teli szájjal, a szavai alig érthetőek – A másik, aminek folt van a fenekén, meg Rufina.

– Rufina? – kérdi kis mosollyal a férfi, a hangja játékos.

– Uhum... – tömi magába a kislány a müzlit, szinte egészben lenyeli.

– Miért?

– Mert az biztosan lány.

– Értem... – les ki a férfi az ablakon a lovakra, a tekintete elmerengő. Rain épp a fekete, fehér foltos csődör patkóját tisztítja, a mozdulatai szakszerűek. Majd megveregeti, és engedi is tovább. – Rossz hír, kicsim, az a paci fiú.

– Kár. – a kislány hangja csalódott.

– No, biztosan akad majd lány is. – kedves mosoly ül a férfi arcán, megnyugtatóan. Aztán csak nézi, ahogy az idegen elindul a ház felé, léptei határozottak. Hallja, ahogy a csizma kopog a deszkalapon a tornácon, majd az alak megáll az ajtóban, egy pillanatra habozva. Kopog.

– Apa, kopognak. – a kislány figyelme azonnal elterelődik.

– Hallom – sóhajt a férfi, a hangja fáradt, majd mégiscsak áll egy kis ideig, tétovázik. Lehunyja szemeit, mintha erőt gyűjtene. Az idegein újra kopog, hangosabban.

– Papa... – szól rá a kislány, a hangja sürgető, majd lepattan a székről, mint egy rugó, és rohan az ajtóhoz, mielőtt apja megállíthatná.

– Scarlett! Azonnal állj meg! – szól rá a férfi, a hangja szigorú, de a gyerek ajtót nyit, mire odaér. A kislány felnéz a magas, bőr dzsekis alakra, a tekintete tele van gyermeki kíváncsisággal. Nézi a cowboykalapot, a nagy kezében a keféket, amivel a lovakat tisztította, még mindig rajta a friss sár.

– Jó reggelt – jelenik meg kedves mosoly a férfi arcán, ahogy a gyerek elé guggol, de az apja már kapja is mérgesen ölbe a kislányt, mintha elrabolnák.

– Mit akar? – kérdi mérgesen a férfi, a hangja éles, mire Rain felnéz rá, a tekintetük találkozik. Hallgat kis ideig, keresi a megfelelő szavakat.

– Vezessem körbe? – kérdi halkan, kibólintva, a hangja udvarias.

– Nem. – a válasz rövid és elutasító.

– Rendben. – sóhajt Rain, a vállai kissé megereszkednek, majd összedörzsöli kezében a két kefét, mintha a port rázná le magáról. – Üstököst el kell vinnem az állatorvoshoz. Mintha megint baj lenne a lábával – motyogja, a hangja aggódó, de a férfi csak néz rá, arca kifejezéstelen.

– Üstökös! – ragyog a kislány, a hangja csilingelő. – Papa, mehetek én is?! —

– Nem! – jön a szigorú válasz, mint egy fal, ami elválasztja tőle a kislányt – Samantha azt mondta, tudja intézni az állatokat! Akkor intézze! – csukja a férfi az ajtót Rain orra előtt, kinek fekete szemei döbbenten nyílnak nagyra a sokktól, mintha egy hideg zuhany érte volna.

– Igenis... – emeli kalapját, mintegy tiszteletadásként, és le is lép a tornácról, halk léptekkel távozik.

– De papa! Üstökös! – hallja a kislányt nyafogni a házból, a hangja egyre halkabb lesz.

– Scarlett! Idegennel nem beszélünk! Nem viselkedünk kedvesen! – jön a dorgáló hang, szigorúan. És Rain indul is az istállóba, a gondolatai elkalandoznak.

Idegenekkel nem viselkedünk kedvesen? – ismétli magában, a szavak keserűen csengenek a fülében, és nevet kicsit, a nevetés keserű.   —Persze.

*

Az orvos komolyan nézi a csődör lábait, alaposan megvizsgálja minden porcikáját, és Rainhez fordul.

– Na, milyen az új gazda? – kérdezi érdeklődve.

– Hm – húzza el mosolyát Rain, a válasz bizonytalan.

– Nem adja el a lovakat?

– A nevét sem tudom, kérdez mást – teszi zsebre a kezeit Rain, a mozdulatai feszültek, és biccent a lóra.

– Semmi érdekes. Talán megerőltette... Viszed tenyészetre?

– Ha engedik... – fújja Rain, a hangja reménytelen.

– Jober, nem lennék a helyedben. – adja az orvos az injekciót a lónak, a mozdulata rutinos – Már rég elmentem volna innen.

– Hm – sóhajt Rain, a hangja fáradt. – Nem... Így itt jó nekem.

– Mert? – kérdi a doki, a hangja türelmetlen.

– Mert. – mosolyog Rain, a mosoly rejtélyes, és a nő csípőre teszi a kezét, kis sanda mosollyal néz rá, aztán nagyot sóhajt, a türelme fogy.

– Nem értelek! Egyszerűen nem.

– Nem is kell... – kedves mosoly Rain ajkain, megnyugtatóan.

– No, Üstökösnek egy hét pihenés. Inkább ne is vidd ki.

– Vettem – emeli kalapját Rain, a gesztus tisztelettudó.

– Remélem.

*

Már alkonyodik, a nap lassan nyugszik, mikor visszasétál a lóval, a paták halk csattogása megtöri a csendet. Csendben, fáradtan engedi be a helyére, a mozdulatai lassúak. Rápillant a házra, ahol a fények már felgyúltak, de indul kis sufnijába, a saját, csendes menedékébe.

*

Semmi új. Ez történik. Az élet monoton módon folyik. Végzi tovább a munkáját, a napi rutinba merül. Az óriási különbséggel, hogy otthon van idegenekkel, akik hidegen, elutasítóan viselkednek, akik nem beszélnek vele. Ellenben Rick és Samantha, akik odaadóan sürögtek vele a farmon, akik barátságosak és segítőkészek voltak. Akik vásárokat rendeztek, a lovak tenyésztésével foglalkoztak, akik nyári táborokra vitték a lovakat, és így tovább... az élet tele volt eseményekkel.

Rain füttyentve futtatja szokásos köreikbe a négy csődört, a hangja vidám, mikor kinyílik a ház ajtaja, és Joel alakja feltűnik.

– Jó reggelt, Uram! – emeli a kalapját, a hangja tisztelettudó.

– Adja el a marhákat – mondja a férfi mellé érve egy dossziéval a kezében, a hangja éles és parancsoló.

– Hogy tessék? – Rain arca meglepődik.

– Nem hall rendesen? – kérdi a férfi mérgesen, a hangja fenyegető.

– Adjam el a marhákat? – ismétli Rain, hogy megbizonyosodjon róla.

– Igen! Itt a felhatalmazás! – nyújtja a papírokat a férfi, a mozdulata gyors és határozott. – Még ma.

– Igenis... – mondja halkan Rain, a szavai alig hallhatóak, és elveszi a papírokat, amelyek súlyosan fekszenek a kezében.

Nos, ebben az igen szomorú helyzetben, egy jó dolog van.

Joel-Werner Jansson – olvassa Rain a papírokat, a betűk lassan formálódnak agyában. Most már van neve is az idegennek, akinek az arcát eddig csak homályosan látta.

*

Hogyan kell megszabadulni 50 marhától pár óra alatt? Vásáron. A válasz egyszerű és praktikus. És mivel mindenki ismeri Raint, a megbízható, becsületes farmert, és tudja, hogy a farmon milyen kiváló állatok vannak, az első, aki ajánlatot tesz, az az állatorvos, aki már régóta ismeri a lovakat.

– Hű, nem tököl... – írja a nő a nevét a papírra, a mozdulatai gyorsak, de Rain csak karba tett kezekkel támasztja a stand oszlopát, tekintete távoli.

– Hm.

– Hm, mi? – simítja szőke haját a nő, a mozdulata ideges.

– Fura.

– Mert?

– Nem köszön, nem mutatkozik be, ki sem lép a házból azzal a gyerekkel. – Rain hangja elgondolkodó.

– Gyerekkel? – döbben meg a nő, a szemei elkerekednek a meglepetéstől.

– Uhum... – nyúl a zsebébe a cigarettáért Rain, a mozdulata megszokott. – Valami öt-hat éves lehet... – motyogja, rágyújtva, a cigaretta hegye vörösen izzik.

– Na, ez érdekes... – csodálkozik el a nő, a hangja teli van kíváncsisággal.

– Pont ezt mondom... – fújja a füstöt Rain, a cigaretta füstje lassan oszlik a levegőben.

– És a nő?

– Az még nem érkezett meg.

– Biztos karrier mániás, majd hétvégén jön. – a nő hangja gúnyos.

– Valószínűleg... – emeli Rain a vállát, a mozdulata közömbös – Remélem, legalább ő szociálisabb lesz.

– Biztosan... – mosolyog rá a nő, a mosolya megnyugtató. – Hívj, ha döntött.

– Csakis...

*

Egy kopogás, halk és diszkrét, majd az ajtó nyílik.

– Megjöttem, Uram... – mondja Rain, a hangja fáradt, mire a nappali kanapéján ülő férfi feje lebukik az álomba a gyerekkel az ölében, akit szorosan ölel. A mese alig hallatszik a tévéből, halk, szinte elnyomja a csend. Rain az időt nézi, a karórájára pillant. Csak tíz óra.

Az ebédlőasztalon hagyja az ajánlatokat, gondosan elhelyezve, és leoltatná a villanyt, mikor a keze megáll a levegőben, mintha egy láthatatlan erő tartaná vissza. Lehajtja a fejét, kis mosolyt villant, egy apró, elégedett mosolyt.

– Milyen hülye vagyok... – morogja maga elé, a hangja halk, és visszalép a nappaliba, a léptei nesztelenek. – Na, gyere szépen... – emeli a kislányt az apja öléből, a mozdulatai gyengédek, és lassan lépked fel vele a hálószobába. A kis Scarlett alszik, mélyen, csak motyog álmában, mikor Rain betakarja, gondosan betűrve a takarót.