Chrétien de Troyes

PERCEVAL

avagy
a Grál meséje

Prae Kiadó

Palimpszeszt Kulturális Alapítvány

2023

Fordította:
Vaskó Péter

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Le Conte du Graal ou Le Roman de Perceval,

Librairie Générale Française, Le Livre de Poche, Paris, 1990.

Hungarian translation © Vaskó Péter, 2023

© Prae Kiadó, 2023

© Palimpszeszt Kulturális Alapítvány, 2023

Nyelvi lektor: Jeney Zoltán

Minden jog fenntartva.

Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A PRAE.HU Kft. és a Palimpszeszt Kulturális Alapítvány kiadása, 2023.

2092 Budakeszi, Rákóczi utca 103.

A kiadásért felel: Balogh Endre

Borítóterv: Vaskó Péter és Szilágyi N. Zsuzsa

Borítókép: Dante Gabriel Rossetti –
The Damsel of the Sanct Grael (1874)

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6675-09-5

Előszó a fordításhoz

Minden műfordító életében van olyan mű vagy szerző, amelyről érzi, úgy passzol hozzá, mint kézhez a kesztyű. Az én pár kesztyűm Chrétien de Troyes és az ő lovagregényei lettek.

Az 1990-es és 2000-es évek igazi aranykornak számított a magyar középkorkutatásban, olyan nagyszerű tanárokkal és kutatókkal, mint Halász Katalin, Zemplényi Ferenc, Vajda András, Szabics Imre. Sajnos ma már egyikőjük sem él, de a középkor varázslatos irodalmának szeretetét sokunkban elültették. Ez a könyv is ezen egykori tanáraim, mestereim hatásának köszönheti létezését.

A 90-es évektől Chrétien regényei egymás után jelentek meg. Az Oroszlános Lovag (Yvain) Vajda András fordításában 1998-ban készült el, a Lancelot-t 1999-ben fejeztük be Sashegyi Gábor kollégámmal, az Erec és Enide Rajnavölgyi Géza fordításában 2011-ben jelent meg. 2022-ben a Percevalból megjelent egy rímtelen, változó hosszúságú sorokra tördelt átirat egyes részek kihagyásával Tótfalusi Ágnestől, de a mű teljes, formahű fordítása még váratott magára.

Fiatal egyetemi hallgatóként Chrétien művei közül magától értetődött, hogy a szerelmes Lancelot történetét fordítsam le. 22 év múlva ugyanilyen természetesnek tűnt, hogy az idős Chrétien utolsó, a legalapvetőbb egzisztenciális dilemmákkal szembesítő regényét, a Perceval, avagy a Grál meséjét vegyem elő. Mondhatni, megérett bennem a sztori, lassan érteni kezdtem, miről és nem utolsó sorban hogyan szól ez a történet.

Chrétien esetében ugyanis az egyik legnagyobb kihívás, hogy nem csak izgalmas történeteket írt, hanem egyben korszaka egyik legkiválóbb költője is volt. Fenekestül felforgatta az addig bevett szabályokat, és az új tartalmat új formai megoldásokkal elegyítve teremtette meg a nyugati regény prototípusát. Chrétien innovációit számba venni is nehéz. Műveiben a beszélt nyelv lüktetéséhez közel álló nyolc szótagos páros rímes formát használta, mégpedig a korszakban egészen újszerű módon. Megtörte azt a bevett gyakorlatot, amely a páros rímű sorok végére helyezte a mondat-/tagmondat határt, és a páros rímű sor második sora végén fejezte be a gondolatot. Chrétien átlépi ezeket a határokat, ő alkalmaz először soráthajlást, és akár több sorpáron is átívelve, többszörös alárendeléseken keresztül bont ki egy képet. Máskor épp fordítva: virtuóz módon egy soron belül pattogtatja oda-vissza a szereplők riposztjait. Az áthajlások mellett belső rímeket, máshol regölésszerű felsorolásokat használ. A szövege saját maga jelöli ki a határait, sorai lüktetését az aktuális jelenet dinamikájához igazítja.

Egészen sajátos versnyelv és történetmesélés ez. Egyszerre jellemzi a költői tömörség, a retorikai alakzatok gazdagsága és a hömpölygő folyamatosság, ahogy az átfűződő sorok magukkal sodorják az olvasót, amolyan előfutáraként a néhány évtizeddel később megszülető prózaregénynek. A verses forma Chrétien számára nem hagyomány diktálta kényszer, hanem művészi többlet. A Prológban maga említi, hogy a prózai nyersanyagot (feltehetően krónikaszöveget vagy lejegyzett legendát) „rímekbe fordítja át”, hogy mintegy a faragatlan, durva kőből a világ legszebb történetét hozza létre.

Bár a mai közönség némi gyanúval tekint a hosszabb verses műfajokra, és bevettnek számít, csupán az „információtartalomra” koncentrálva, a középkori verses szövegek prózai átírása, Chrétien mint a középkor egyik legjelentősebb költője esetében nem kérdés, hogy a tartalmi és formai hűség egyaránt fontos szempont. Egyrészt mert a formahű magyar műfordítás-hagyomány magasra tette a mércét, másrészt elég, ha arra gondolunk, mennyi minden veszne el, ha a János vitézt vagy a Toldit prózai átiratban olvasnánk.

Chrétien nyelvi varázslata, hogy olyan könnyed természetességgel képes az olvasót egy háromszáz oldalas versen végigvezetni, mintha csak egy csodálatos hímzésű szőnyeget gördítene elénk. Epikus történetmesélés és költői képek, metaforák, szimbólumok, szójátékok szövete ez. Bár a szerző művei közül ennek a legsúlyosabb a mondanivalója, Chrétien egyszersmind ebbe sűríti a legtöbb humort is, hol empatikusan, hol malíciával erősítve a kontrasztokat. Egy jelenetben Gauvain szinte a Rocinante nyergében zötyögő Don Quijotét juttatja eszünkbe, emlékezetesek Perceval bumfordiságai, az undok hölgy gúnyolódásai Gauvainen, vagy ahogy egy másik hölggyel nehéz sakkfigurákat dobálva védekeznek a légyottjukat megzavaró, feldühödött tömeg ellen.

Chrétien kiválóan ismeri közönségét, és olyan bensőséges részleteket mutat meg, amelyhez hasonlót nem sokat találunk a korból. A lovagjaik kiválóságán veszekedő nővér-húg párostól kezdve az áldozathibáztatás és a poszttraumatikus állapot leírásán keresztül az ágyban és perlekedésben egyaránt temperamentumos, erős nőkig.

Egy ilyen összetett mű létrehozása mindig rengeteg különféleképpen tehetséges ember munkájának eredménye. Itt szeretném megköszönni Jeney Zoltánnak, aki a középkori irodalom avatott ismerője és maga is kiváló műfordító, hogy nyelvi és kultúrtörténeti szempontból felügyelte a tartalmi hűséget. Csörsz Rumen Istvánnak, hogy középkori zenész- és filológiai szakértelmével segítette a mű stiláris egységének megtartását. Páromnak, Molnár Katalinnak, hogy az aprólékos korrektori munkán túl mindvégig képviselte a nem szakmabeli olvasó nézőpontját, hogy a mű betölthesse eredeti célját, a közönség felszabadult és igényes szórakoztatását, valamint hogy a másfél éves munka során végig tartotta bennem a lelket. Jakab Zsoltnak és Szilágyi N. Zsuzsának, hogy ez a fontos mű hozzáillő szép külsőben jelenhet meg. Veres Gábornak nagylelkű támogatását. Külön köszönettel tartozom Réti László nagymesternek, valamint a Magyarországi Nagyoriens Szabadkőműves Egyesületnek, amelynek tagjai munkájukkal és felajánlásaikkal hozzájárultak, hogy ez a klasszikus mű 800 év után teljes terjedelmében formahűen jelenhessen meg magyarul.

Mindannyiuk segítségét hálásan köszönöm!

Vaskó Péter

PROLÓG

Ki miként vet, úgy is arat.
Csak ha jó földbe hull a mag,
úgy lesz százszoros a haszna,

4minek örülhet a gazda,
ám ha rossz talajba vetik,
a legjobb szem is elveszik.
E regény magját Chrétien

8oly földbe veti, amiben
bizton bő lesz a termése,
hisz a kereszténység éke,
a legdicsőbb s legnemesebb

12nagyúr kedvéért született
ez a pompás história.
Nem más ő: Fülöp, Flandria
kegyes grófja, aki százszor

16kiválóbb, mint volt Nagy Sándor,
kit minden földön dicsérnek.
Mert bizony, én mondom néktek,
minden Sándort gyötrő vétek

20idegen a gróf szívének.
Megveti ő az alantas,
durva tréfát és az aljas,
mocskolódó, csúf beszédet,

24mit terjeszt sok pletykafészek.
Ami kedves neki: hűség,
egyház, igaz egyszerűség,
s megvet minden bűnt és csalást.

28Bőkezűbbet nem látni mást,
ám, mint a Szentírás mondja,
„bal keze ne tudja, jobbja
mit cselekszik, amikor ád”,

32nem képmutató vagy csalárd.
Csak kinek ad, ismeri őt,
s az Úr, kinek színe előtt
nyitott könyv a test és lélek.

36Mi értelme ez igének:
„bal kéz ne tudjon a jobbról”?
A bal kéz a ferde okból
eredő rút képmutatás,

40hipokrita szemforgatás.
Míg a jobb kéz jelképezi
mindazt, mi nemessé teszi
adományunk az önzetlen,

44viszonzást nem váró tettben,
melynek más tanúja nincsen,
csak ki egy a Jóval: Isten.
Isten maga az adomány,

48és aki ad. Szent Pál nyomán
így hirdettem közel s messze:
„Az Úrban él, s az Úr benne.”
Íme hát, az igazságot

52Fülöp grófról hallgassátok:
adományait úgy adja,
nincs annak hiú visszhangja
mások száján, piactéren,

56csak az ő nemes szívében.
Nem tesz tehát túl Sándoron,
akit míg élt, lépten-nyomon
kísértett sok hiú vétség?

60Hogy így van, nincs semmi kétség!
Chrétien lám nem hiába
fárad: a gróf kívánsága,
hogy a valaha volt legszebb

64regét mondja el most nektek,
melynek történetét tőle
kapta remek könyvbe kötve.
A Grál meséjét, íme hát,

68így fordítja rímekbe át.

TALÁLKOZÁS A LOVAGOKKAL

Akkor történt mindez, midőn
fű, fa, mező tavaszidőn
zöldbe, virágba öltözött,

72madárdal szólt, s friss örömöt
sugárzott minden, ami élt.
A végtelen lombú, sötét,
sűrű Kietlen Erdőnek

76mélyén a magányos özvegy
ifjú fia korán reggel
lóra száll, s három gerellyel
indul anyja birtokáról,

80hogy megnézze, a munkától
zsendülnek-e a zabföldek,
amit tucatnyi ökörnek
megfeszített erejével

84tör a jobbágy hat ekével.
Mikor belép az erdőbe,
a szíve nyomban örömre
gyullad, s ahogy a madárdal,

88a sok szín, illat magával
ragadja a napsütésben:
boldog tisztán és egészen.
Hogy merítsen még a jóból,

92a fiú leszáll a lóról,
hagyja, kedvére legeljen,
fogja gerelyét, s mert ebben
igen ügyes, hajigálja:

96kezében a könnyű dárda
pörög-forog meg nem állva,
dobálja előre-hátra.
Ámde egyszer csak meghallja,

100hogy öt lovag vágtat arra
talpig vasban a fák között.
Levél reszket, föld dübörög,
ahogy jönnek, tölgyág csapkod

104zengő vértet, döngő pajzsot,
láncing zörög, pata dobog,
az egész táj zeng-bong, morog.
A fiú megrökönyödve

108hallja, ahogy mennydörögve
jönnek felé az erdőn át,
ám belőlük semmit se lát.
Ámulva mondja: „Lelkemre,

112anyám sokat emlegette:
minden bősz fenevad között
legrútabbak az ördögök!
Arra tanított: keresztet

116vessek, hogyha látnék egyet,
de nem követem tanácsát,
nem vetek keresztet, hátrább
sem lépek, fogom gerelyem,

120és a legnagyobbra vetem.
Hiszem, hogy a többi ettől
eliszkol majd közelemből!”
Ekként biztatja hát magát,

124amíg csak a csapat zaját
hallja. Ámde amint végre
a sűrűből előlépve
őket teljes pompájukban

128láthatja, ezüst sisakban,
lándzsákkal, villogó vértben,
talpig acél napsütésben,
szórva vörös, kék s arany színt,

132úgy érzi, hogy soha addig
még nem látott ilyen csodát,
s ujjongva, hangosan kiált:
„Én Istenem, szavamra, itt

136ezek a te angyalaid!
Kérlek, hogy ne vedd bűnömnek,
hogy ördögnek véltem őket.
Jó anyám, igazat szóltál:

140e földön az angyaloknál
szemkápráztatóbb lény nincsen,
egyedül csak maga Isten,
kinél nem lehet szebb semmi.

144S ez, kit elöl látok menni,
aki közülük a legszebb,
oly csodás, a többieknek
fénye hozzá nem fogható,

148ő lesz biz a Mindenható!
Anyám mindig mondja nekem:
ha imádom Úristenem,
boruljak le színe előtt.

152Így fogom hát imádni őt
és vele minden angyalát.”
Földre is veti ott magát,
s mit anyja tanított neki,

156imáit mind elrebegi.
Látva ezt az első lovag
így kiált: „Ne tovább, urak!
Ez a fiú a jöttünkre

160reszketve borul a földre,
s ha mind körbeálljuk, félek,
úgy megrémül, életének
azon nyomban vége szakad.

164És hát, aki halottakat
kérdez, választ hiába vár.
Így a többi lovas megáll,
vezetőjük pedig nyomban

168az ifjúhoz megy, s szól: „Jól van,
ne félj, fiú!” „Én nem félek,
a Teremtőre, úgy éljek!
Te vagy Isten?” „Ejnye, dehogy!”

172„Ki vagy tehát?” „Lovag vagyok!”
„Lovaggal még nem volt dolgom
– szól a fiú. – Bizony mondom,
nem is láttam, nem is tudtam,

176hogy létezhet. De lám, úgy van,
hogy te szebb vagy Istennél is!
Bár ilyen lehetnék én is:
ilyen fényes és felséges!”

180Erre még közelebb léptet
a lovas, s ezt kérdi tőle:
„Láttál-e itt az erdőbe’
öt lovagot és három lányt?”

184Ámde a fiú a lándzsát
vizsgálgatja, nézegeti,
s a lovagot így kérdezi:
„Drága úr, aki lovagnak

188hívod magad, e dolognak
mi a neve?” „Ó, barátom,
csapdába estem, úgy látom
– szól a lovag –, én akartam

192hírt hallani tőled, s bajban
vagyok, mert te faggatsz engem!
Halld hát: mit itt látsz kezemben,
annak neve lándzsa.” Mire

196szól a fiú: „Úgy vetik-e
ezt is, mint én a gerelyem?”
„Mondd, hogy lehetsz ily esztelen?
A lándzsa döfésre való!”

200„És abban mi volna a jó?
Én itt e három gerellyel
többre megyek! Könnyűszerrel
eltalálok bármily vadat,

204futó őzet vagy madarat,
nyíl sem repül sebesebben.”
„Mit sem érdekel ez engem
– szól a lovag –, kérdésemre

208válaszolj inkább: jött erre
három szép hölgy öt lovaggal?”
Ám a fiú most a pajzzsal
foglalkozik, azt fogja meg:

212„És ez itt mi?” „Türelmemet
vesztem lassan – szól a lovag –,
mert hiába: válaszokat
nem kapok, csak kérdéseket!

216Megváltómra, én híreket
szeretnék tőled hallani,
ám te úgy teszel, mint aki
tanítóját kérdi folyton.

220Ám de nem bánom, megmondom,
mi ez, mert megkedveltelek.
Pajzsnak hívják, mit viselek.”
„Pajzsnak?” „Úgy van, ez a pajzsom.

224És igen nagy becsben tartom,
hű barát és védelmező.
Dárdát ha dob, nyilat ha lő
bárki felém, e pajzs engem

228megóv a veszedelemben.”
Ekkor, akik hátrébb álltak,
a nagy szekereknél vártak,
jönnek, s kérdik: „Mondd, mit akar,

232uram, tőled itt ez a gall?”
„Krisztusra, nem tehet róla,
de úgy hiszem, kelekótya.
Szokásaink nem ismeri,

236bármit kérdek, kikerüli,
és folyton csak arról kérdez,
mi micsoda, s hogy ez és ez
mire való, mi célt szolgál.”

240„Tudja, uram, a galloknál
együgyűbbet nem találhat.
Ostobábbak, mint az állat,
mit az eke elé fognak.

244Hallgatni, mit hablatyolnak,
csak az idő fecsérlése.”
„Nem tudom, Jézus nevére,
mit gondoljak – szól a lovag –,

248de én addig az utamat,
bizony mondom, nem folytatom,
amíg meg nem válaszolom
minden kérdését.” Majd ezzel

252a fiúhoz türelemmel
így szól újra: „Felelj tehát,
láttad-e a három leányt
az öt lovaggal ez úton?

256Szólj hát, fontos lenne tudnom!”
Ám ez inkább sodronyingét
tapogatja, s kérdez ismét:
„S ez mi lenne, miért hordod?”

260„Nem láttál még ilyen dolgot?”
„Nem én!” „Ez a láncing. Nehéz,
mint a vas!” „A vas?” „Ide nézz,
acélból van minden szeme!”

264„Uram, ily szépet, mint eme
vasing, soha nem láttam még!
Mire való?” „Ez, lásd, megvéd,
ha megdobnál gerelyeddel,

268nem tudnál, bárhogy igyekszel
sebet ejteni énrajtam.”
„Nohát, mondhatom, nagy bajban
lennék, hogyha minden vadnak,

272őznek, szarvasnak, vadkannak
ily láncinge lenne, többet
meg nem ölhetném már őket.”
A lovag most újra kérdi:

276„Beszélj hát végre, Mennybéli
Urunkra kérlek, azokról
a hölgyekről s lovagokról!”
Ám a kíváncsi, esztelen

280fiú csak kérdez szüntelen:
„És te, lovag, így születtél?”
„Nagy ég, dehogy!” „Hát hogy tettél
szert erre az öltözetre?”

284„Látom, kíváncsi vagy erre,
elmondom hát, ha óhajtod.”
„Kérlek, mondd!” „E fegyvert, pajzsot,
láncinget, még nincs öt napja,

288nekem Artúr király adta,
amikor lovaggá ütött.
És most szólj: mind, ki erre jött,
a csapat, mely itt vágott át,

292vágtatott vagy csak poroszkált?”
Szól a fiú: „Uram, nézze,
ott fent, hol zöld ölelésbe
fogja az erdő a hegyet:

296Valdone-hágó, azt a helyet
így nevezik.” „Mondd csak, fiam!”
„Ott anyámnak zabföldje van,
ahol most szántanak-vetnek.

300Ha útjukon arra mentek,
látták őket a jobbágyok,
s e hírt tőlük meghalljátok.”
Kérik, mutassa az utat.

304Az ifjú hamar lóra kap,
s vezeti őket az anyja
földjéhez, hol, mint a hangya,
a szolganép szorgoskodik,

308szánt-vet, izzadva dolgozik.
Ahogy meglátják urukat,
hideg félelem tör utat
szívükig. S tudjátok, miért?

312Mert látják, hogy kiket kísér:
a sok fegyveres lovagot,
ahogy pajzzsal, lándzsával ott
jönnek a nyomában. Félnek,

316ha a fiú is vitéznek
állna, úgy drága jó anyja
szíve biztos megszakadna.
Tudják, hogyan óvja attól,

320hogy tudjon a lovagokról.
A fiú most kérdi őket:
„Láttatok-e három hölgyet
s öt lovagot erre nemrég?”

324„Láttunk bizony, erre vették
útjuk!” – válaszolják nekik.
Aki addig kérdéseit
megfelelte, a lovaghoz

328fordul most az ifjú: „Ahhoz
kétség nem fér, hogy itt jártak.
De most inkább a királynak
személyéről beszélj nekem,

332ki lovaggá tesz. Mely helyen
találhatom meg őt vajon?”
„Barátom, ezt megmondhatom:
Artúr király Carduelben

336tart udvart, hol szemtől szemben
láthattam, öt napja sincsen.
S ha nincs ott, lesz, ki segítsen,
s megmondja neked, merre jár

340az országban a jó király.”
Azzal elindul a lovag
nyomában a társainak,
akik imár messze járnak.

344Tovább magára nem várat,
a fiú hazatér anyja
házába, ki szívszakadva
aggódik már érte régen.

348Aztán amikor épségben
látja fiát megérkezni,
meg sem próbálja leplezni
kitörő nagy boldogságát.

352Sírva öleli át vállát:
„Édes fiam, édes fiam!
– mondja százszor is. – Nyugtalan,
s fáj a szívem, mikor késel!

356Úgy eltöltött szenvedéssel,
még egy csepp, és belehalok.
Merre jártál, hogy telt napod?”
Szól ez: „Elmondom örömest,

360mi történt, még most is repes
szívem attól, amit láttam!
Úgy mesélted hajdanában,
hogy e teremtett világon

364a mi Mennyei Atyánkon
s csodás angyalain semmi
nincs, ami túl tudna tenni
ragyogásban és szépségben.”

368„Édes fiam, így meséltem,
s hiszek szavam igazában.”
„Én nem, anyám! Akit láttam
ma a Kietlen Erdőben

372megjelenni énelőttem,
az szebb volt, mint maga Isten,
s társai fénylőbbek minden
angyalnál!” Fiát most anyja

376átkarolja, és szól: „Adja
a Megváltó, ne így legyen!
Kiket láttál, a félelem
és pusztítás angyalai.

380Retteg tőlük minden, ami
e széles világon csak él.”
„Nem, nem, anyám, miket beszél!
»Lovag« a nevük, azt mondták.”

384E szónál akár egy rongyzsák
zuhan el ájultan anyja.
Mikor magához tér, hangja
fájdalomtól reszket, s így szól:

388„Jaj, Teremtőm, miért kínzol?
Tudd meg, fiam, az igazat:
úgy intéztem, ily szavakat
sose hallj, és sose jöjjön

392lovag elébed a földön.
Te is lovag lettél volna,
ha a Jóisten nem vonja
keblére atyád és minden

396társát vele. Nem volt s nincsen
azóta sem oly hős, bátor
lovag, mint egykor apád volt,
mind az összes szigeteken.

400Bátran lehetsz büszke ezen
nemes, tiszta származásra,
tőle s tőlem egyaránt a
legnemesebb lovag-ősök

404vérvonalát kaptad, őrzöd.
Nincsen hetedhét országra
senkinek ily családfája.
De a legjobb is elbukhat,

408és kik erény révén jutnak
hírhez, az igazak, bátrak,
tudjuk, mindig pórul járnak,
míg árnyékban somfordálva

412les prédára a sok gyáva.
Így a gonosz vígad, dagad,
míg gyötrődnek az igazak.
Apád, el kell mondjam neked,

416a lágyékán kapott sebet,
fel nem gyógyult abból soha.
Megrokkant, s kincse, birtoka,
amit vitézséggel szerzett,

420elpárolgott, mint a permet,
nem maradt sem hír, sem vagyon.
Amikor Uther Pendragon,
Artúr apja meghalt, sokan

424jártak ily csúful, gyászosan,
és a családokból, kik őt
szolgálták, számos romba dőlt:
földjük és kincsük elvették,

428háznépüket elkergették,
menekült, aki csak tudott.
Atyádé volt ez eldugott
ház a Kietlen Erdőben,

432egy hordágyon sietősen,
üggyel-bajjal hozták ide,
nem tudott lóra szállni se.
Csöppnyi voltál még, kétéves,

436és volt két gyönyörűséges
testvérbátyád. Kicsi voltál,
csecsemő, még mindig szoptál.
Felnőve két testvérbátyád,

440követve atyjuk tanácsát,
két királyi udvarba tért
lóért, páncélért, fegyverért.
Escavalon udvarába

444került a nagy, hogy szolgálja,
míg az ifjabb, ki csak serdült,
Ban de Gomorret-hez került.
Szolgálatukért egyazon

448gyönyörű tavaszi napon
ütötték lovaggá őket.
Még aznap el is köszöntek,
s indultak, hogy itt e házban

452ünnepeljük mindahányan
ezt a boldog, nagy eseményt.
Ám haza már egyik sem ért,
mert harcban megölték őket,

456és nem hagytak mást, csak könnyet,
gyászt és bánatot szívemben.
Jó apád gyötrődve, csendben
belehalt nehéz gyászába,

460az én mélyfekete, árva
szívemet pedig egyedül
te dobogtattad legbelül.”
Ám a fiú meg se hallja,

464miről beszél neki anyja.
Így szól: „Ennék, éhes vagyok!
Én ezekről mit sem tudok.
Ám azt tudom: nem ülhetek

468tovább már itt, én elmegyek
ahhoz a királyhoz menten,
ki lovaggá üt majd engem!”
Amit csak tud, megtesz anyja,

472hogy a fiút otthon tartsa:
javítgatja öltözékét,
foltozgatja a zekéjét,
lábbelijét, tunikáját,

476gall módra szabott nadrágját
és csuklyás köpenyét végül,
amely szarvasbőrből készült.
Így nyer háromnapnyi időt,

480mialatt felszereli őt,
ám végül, hiába minden,
fia kész, hogy búcsút intsen.
Anyja sírva öleli át,

484s könnyezve oktatja fiát:
„Szép fiam, szívem nagy bánat
szorítja, hogy menni látlak!
A királytól fegyvert, lovat

488kérsz majd, mint a többi lovag,
s megadja majd, nem is kétlem.
Ám utána mi lesz, kérdem.
Honnan tudod, lándzsád, pajzsod

492hogyan használd, ha nem tartott
még ily fegyvert soha kezed?
Még csak azt sem tudod, ezek
mire valók! Nagyon félek,

496nem tudod majd, hogyan védd meg
mind e fegyverekkel magad.
Hisz nem gyakoroltál, hadat
sem láttál még életedben,

500hogy lehetnél jó mindebben?
Fiam, egy fontos tanácsot
hadd adjak neked. Meglátod,
hogyha a szívedbe vésed,

504mennyi jóhoz juttat téged.
Ha vigyáz rád az Úr, fiam,
lovag leszel hamarosan.
Mindegy, hol vagy és merre jársz,

508hogyha olyan hölgyre találsz,
aki kéri segítséged,
pártold őt, hisz az erények
alapja ez, melyből fakad

512minden nemes az ég alatt.
Mert ki nem tisztel egy hölgyet,
becsülete sem lesz többet,
ám ki szolgálatukra áll,

516mindig tiszteletre talál.
És ha udvarolnál egynek,
vigyázz, ne tűnj szemtelennek,
ne zaklasd, ne legyél durva,

520nem ez a szerelem útja.
Egy hölgy a csókkal sokat ad,
s ha ad is, türtőztesd magad,
ne légy mohó, erőszakos!

524Ám ha gyűrűjét, szalagos,
szép erszényét nyújtja neked,
mind a kettőt elveheted,
mert azzal kedvét mutatja:

528szívből és örömmel adja.
Drága fiam, még egy dolgot
fogadj meg, amit most mondok:
az úton vagy társaságban

532érdeklődd meg hamarjában,
kit hogy hívnak, honnan való,
mert közismert és színvaló,
hogy a név maga az ember.

536Édes fiam, ne feledd el,
ügyelj rá, minden barátod
derék legyen. Jó tanácsot
így kapsz, mert ki becsületes,

540az társával is egyenes.
De minden előtt, legfőképp
monostorok kőlépcsőjét
s templomok kilincsét koptasd.

544Imádkozz az Úrhoz, szoktasd
a kegyességhez szívedet,
hogy elnyerd üdvösségedet.”
„Anyám, a »templom« micsoda?”

548„Fiam, azért megyünk oda,
hogy imádjuk az Úristent,
aki megalkotott mindent.
Mert ég, föld s ezek sok lénye

552mind-mind az ő teremtménye!”
„És a »monostor« mi lenne?”
„Csodás, szent hely, sok ereklye,
kincs őrzője, élő s halott

556szentek lakhelyéül rakott
ház. Ott Jézus áldozata
a legszentebb kultusz maga,
kit a zsidók elárultak,

560és ki értünk, élők s holtak
bűneiért halt kínhalált,
hogy lelkünk ne eméssze láng,
ördögtől, pokoltól óvjon.

564Kínozták Őt minden módon:
megkorbácsolták, majd testét
fakeresztre feszítették,
tövisággal koronázták.

568Templom, monostor, apátság,
hol az Urat dicsérheted,
legyen tehát kedves neked!”
A fiú szól: „Így lesz, anyám,

572templom, monostor ajtaján
gyakran s boldogan betérek”,
s ezzel a kengyelbe lépett.
Látva, nyergébe hogy fordul,

576az anyja könnye kicsordul.
A fiú oly ruhát vett fel,
mint akármely gall közember,
és őzbőrből készült fűzött

580lábbelit. Nyergébe tűzött
két dárdát, melyből szívesen
vitt volna hármat is, de nem
engedte anyja, azt mondta,

584így is túlontúl gall-forma,
s lovaghoz nem illik egy se.
Jobbja, hogy lovát serkentse,
bőrszíjból font ostort markol.

588Itt az idő, és anyja szól
csókolva őt: „Fiam, Isten
kegyelmét kérem, segítsen,
s több örömet adjon, ha ad,

592mint amennyi nekem marad,
miután tőlem távozol.”
Kőhajításnyit lovagol,
visszanéz a fiú, s látja,

596udvarházuk kapujába’
édesanyja összecsuklik,
falevélként földre hullik,
mint akit elhagy az élet.

600Ám ő csak rácsap ménjének
farára, mire az tüstént
magával ragadja tüskén,
lombon át a mély vadonba.

Tartalom

Előszó a fordításhoz

Perceval, avagy a Grál meséje

Prológ

Találkozás a lovagokkal

Gyűrű és csók

A Vörös Lovag

A nemes úrnál

Beaurepaire ostroma

A Grál-kastély

A gyászoló hölgy

A Gőgös Lovag

Vércseppek a havon

A förtelmes hölgy

A tintageli torna

Kalandok Escavalonban

Perceval és a remete

Az undok hölgy

A királynők kastélya

A Veszélyes Gázló

Utószó