Borítószöveg

David Henniger és felesége, Jo a boldogtalan hétköznapok elől menekülve Marokkóba tartanak, régi barátjuk hétvégi tivornyájára. A sivatag éjszakai sötétjéből hirtelen két fiatalember ugrik elő, az ittasan vezető David pedig túl későn rántja el a kormányt, és az egyik fiú holtan fekszik az úton. Miután a házaspár megérkezik a dekadens partira, a személyzet tagjai, akik amúgy is megvetik a vagyonos, hedonista külföldieket, hamarosan értesülnek az új vendég megbocsáthatatlan tettéről. Hamarosan megjelenik az elgázolt berber fiú dühös apja is, és ahogy az események lassan kicsúsznak a házigazda irányítása alól, David életét egyre nagyobb veszély fenyegeti.

Lawrence Osborne visszafogott, mégis eleven prózája perzselő érzékiséggel, kiváló ritmusérzékkel, ugyanakkor objektíven ábrázolja két kultúra ütközését: a szegényeket lenéző kiváltságos vendégek és a végsőkig kizsákmányolt őslakosok szembenállását.

„...ahogy a Korán gondosan emlékeztet rá, az evilági élet csak játék és mulatozás, és mivel játék, és semmi több, az ember elfelejti, hogy az élet értelme a halál.”

Fordította
Sepsi László

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Lawrence Osborne: The Forgiven

Hogarth, New York, 2013

This translation published by arrangement
with Hogarth, an imprint of Random House, a division of
Penguin Random House LLC.

Copyright © 2012, 2013 Lawrence Osborne

Hungarian translation © 2022 Sepsi László

Magyar kiadás © 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Tillai Tamás

Borítókép © Westend61 / Getty Images Hungary

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

A szöveget gondozta Török Tünde

Szerzőfotó Chris Wise

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-518-006-6

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ÉDESANYÁMNAK,
KATHLEEN MARY GRIEVE-NEK
(1933–2011)

Számos út nem a szívhez vezet.

marokkói közmondás

VENDÉGEK AZNÁBAN

Egy

CSAK FÉL TIZENKETTŐKOR pillantották meg Afrikát. A köd szétvált, és európai milliomosokkal teli motorcsónakok vágódtak elő a semmiből Sotogrande-zászlókkal és csillogó poharakkal. A bevándorlók az emeleti fedélzeten vállukra vetették táskáikat, felélénkítette őket az otthon gondolata, és kezdett szertefoszlani az arcukat beárnyékoló nyugtalanság. Talán csak a napfény miatt. Felzúgtak a hajótestben tárolt használt autóik, miközben gyerekeik naranccsal a kezükben szaladtak szét, és mintha valamiféle polarizált energia nyúlt volna ki Afrika partjától az algecirasi kompig. Az európaiak megdermedtek.

A nyugágyon napozó brit párt meglepte a vidék magassága. A hegytetőkön fehér adótornyok álltak, akár a drótból készült világítótornyok, és a filczöld hegyeket az ember legszívesebben megérintette volna. Korábban Héraklész oszlopai álltak itt a közelben, ahol az Atlanti-óceán nekizúdul a Földközi-tengernek. Léteznek helyek, amelyek szükségképpen kapunak tűnnek. Az ember képtelen ellenállni az érzésnek, hogy éppen egy átjáró szippantja magába. Az angol férfi, a korosodó orvos beletúrt vörös hajába, és a szemét árnyékolta.

Még szabad szemmel is kivették az utak kígyózó körvonalait, amelyek talán a rómaiak óta itt voltak. David Henniger arra gondolt: talán könnyebb lesz a kocsiút, mint gondolnánk. Talán mégis élvezni fogjuk. A zászlórúd közelében egy lejátszóból rai és párizsi hip-hop taktusai hallatszottak. Henniger nézte, ahogy a felesége egy spanyol újságot olvas, érdektelenül lapozgat benne, aztán lepillant az órájára. Emberek integettek a közeledő városból, magasba emelték zsebkendőjüket és ujjaikat, Jo pedig egy pillanatra levette napszemüvegét, hogy lássa, hol van. A férfi ámult az arcára kiülő őszinte zavarodottságon. L’Afrique.

Beültek egy sörre az Hôtel d’Angleterre-be. Nem volt hőség. A levegő párállott a nemrég felszállt ködtől. Szélhámosok és csinos „idegenvezetők” táncolták körül őket, miközben a nap lakk, feketebors és állott sör szagába burkolta a teraszt. Nevetős hangulat uralta a beteges külsejű külföldieket és a rájuk akaszkodókat, ahogy dédelgették hámozatlan mogyoróval teli tálcáikat és hűtött ginjüket. Mi voltunk valaha a legrettegettebb bohémek, üzente arcuk az újonnan érkezőknek, most pedig derűs, játékos szarháziak vagyunk, mert nincs más választásunk.

Hennigerék szereztek egy ügynököt, aki intézi az autóbérlést, egy férfit, aki oda-vissza rohangál kulcsokkal és szerződésekkel, és míg rá vártak, ittak pár sört gránátalmával és némi sült kecskesajtos cigaresszal. A férfi várta, hogy kialakuljon az első benyomása. Az utcák masszív felépítésűnek tűntek franciás homlokzataikkal, alsó részükön homokszínű árnyalat. A lányok fürgék és szemtelenek, szemükben házasságtörés villan. Nem rossz.

– Örülök, hogy nem szállunk meg itt – mondta a nő az ajkát harapdálva.

– Majd a visszaúton. Érdekes lesz.

A férfi levette nyakkendőjét. Tekintete valahogy átütően elevennek tűnt, és elmerengett, vajon a nő észrevette-e egyáltalán a hangulat, a szándék enyhe ingadozásait. Tetszik, gondolta. Nekem jobban, mint neki. Talán a hétvége után maradunk még egy kicsit.

Úton Chefchaouenbe nem szóltak egymáshoz. Egy régi Camryt béreltek az Avis Tangiertól, fékei gyengék, vörös bőrkárpitja szakadozott. A férfi idegesen vezetett lyukas ujjú sofőrkesztyűjében, óvatosan kikerülte a szalagos szalmakalapot viselő nőket, akik elárasztották a leállósávot, szamarakat hajtva maguk előtt botjaikkal. A nap egyre ádázabbul tűzött, a hosszú, kövekkel és narancsfákkal szegélyezett út felett a domboldalban emelkedtek a nyomornegyedek, a csiricsáré lakónegyedek, az antennák, amelyek minden közepes jövedelmű várost díszítenek. Nem lehetett látni a kezdetét és a végét. Mint maga az óceán.

Por mindenütt. A férfi vezetett rendületlenül, eltökélte, hogy amilyen gyorsan csak lehet, kijut a városból. Az egész napos fény végül elfárasztotta szemét, az út ellenséges mozgásoktól eleven vakító geometrikus ragyogássá redukálódott: állatok, gyerekek, teherkocsik, lerobbant harmincéves Mercedesek.

Tangier külvárosa romos, de a kertjei még megvoltak. Velük együtt a megcsonkított citrom- és olajfák, a konok kiábrándultság és az üres gyárak, a dühös fiatal férfiak szaga.

A chefchaoueni Hotel Salam a Kebir folyóra nézett, és egy szurdokra; az út, amelyen állt, a II. Hasszán sugárút, hotelekkel teli meredek utca, rögtön a szomszédban a Marrákes és a Madrid, mellette pedig a város falai magasodtak fehéren és klastromian. A turistabuszok már bent álltak, a díszterem teli holland párokkal, akik kurkumás tojáshegyeket tömtek magukba. Hennigerék nem tudták eldönteni, hogy belépjenek-e a hotel előterébe, és részt vegyenek ebben a büféorgiában, vagy tartsák magukat távol tőle. A hollandok eszeveszettnek és zaklatottnak tűntek, mint akik napok óta nem ettek. David eltűnődött rajta, vajon kaptak-e szendvicseket a hatalmas buszaikon. Enyhén visszataszítók voltak a hatalmas, vörös arcukkal, és ahogy dagadt, éretlen kérődzésükkel lelegelték a svédasztalokat. David maga is megéhezett.

– Azonnal menjünk enni – mondta lelkesen –, de ne itt. Inkább odakint, távol az európai gnúcsordától. Mit lehet itt inni Pellegrino Citruson kívül?

Szerencsére a Salamnak volt saját terasza, és nem is túl zsúfolt. Elfoglaltak egy asztalt jó kilátással, és elfogyasztották a tagine citronukat egy üveg hideg Boullebemme-mel. Végre bor, és David magában hálát adott érte.

– Biztos jó ötlet, hogy iszol? – kérdezte halkan a nő.

– Ugyan, csak egy pohárkával. Egy pohár lepkehúgy. Ez a pia lepkehúgy. Nézd meg.

– Nem lepkehúgy. Tizennégy százalékos. Még öt órát kell vezetned.

A nő falni kezdte az asztalukra tett sós olajbogyókat. David mindig eleresztette a füle mellett az ilyen megjegyzéseket, aztán lehiggadt.

– Könnyebb lesz tőle. Tudom, hogy minden alkoholistának ez a béna kifogása. De akkor is így van.

– Nem kéne hagynom, Ügyifogyi.

– Akkor is meginnám. Üresek az utak.

– És a fák?

Tizenegy éve vívták ezt a harcot, a precíz, igényes Jo összeakaszkodik a rossz természetű Daviddel, aki mindig úgy érezte, hogy a nők el akarják fojtani a gyarlóságokat, amelyek félig az élet értelmét adják. Miért csinálják? Talán irigylik az életet, amely az engedélyük nélkül telik el rögtönzött férfias izgalmakkal és örömökkel? Muszáj feltenni a kérdést. Mosolyoghatsz vagy sem – rajtad áll. Jo tíz évvel volt fiatalabb nála, csupán negyvenegy, de úgy viselkedett, akár egy ősöreg dadus. Élvezte, ha megdorgálhatja, visszahúzhatja az apró kalandoktól, amelyek akkor sem bírnának semmilyen következménnyel, ha természetes végkimenetelükig fajulhatnának. Úgysem mennék fának, gondolta. Ezer év alatt sem. Álmomban sem. Jo lehúzott fél pohárral a tömény marokkói borból, és felvonta szemöldökét. Dacosan megtörölte száját. A vér a szemöldökébe szaladt, meg a szája sarkába.

– Mindig eléred, amit akarsz, David. Ez a trükköd, ugye? Mindig rohadtul azt csinálsz, amit akarsz.

– Nem sodrom veszélybe az életed. – David kissé könyörgőre fogta. – Nevetséges.

Majd meglátjuk, mi a nevetséges, gondolta a nő.

– Egyébként pedig – folytatta David hűvösen – ez nyilvánvalóan nem igaz. Nagy ritkán csinálhatom csak azt, amit akarok, ahogy te fogalmaztál. Az esetek többségében utasításokat követek.

A szurdok alján fehér házak álltak, tetejükön sózott citrommal teli befőttesüvegekkel. Körülöttük kutyák ugattak a pálmaligetekben, és a Salam pincérei mintha kissé szégyenkeztek volna miattuk. Az egyik holland szépség a terasz kis medencéjében lebegett, lassan forgott az első csillagok alatt, miközben a lábujjait bámulta. David pedáns kíváncsisággal figyelte. Melle szép kerek, megtörik rajta a víz. A vacsora rövid volt, és célratörő, mert agyuk az előttük álló utazáson járt, ahelyett hogy kiélvezték volna az adott pillanatot. Utána David elfogyasztotta a Boullebemme maradékát, és egy asztal közepéről elvett fogpiszkálóval tisztogatta a fogait. Valami nem volt egészen rendben a hangjával.

– Járnék egyet. Vegyünk egy kávét fent a kaszbában, jó? Nyomasztanak az itteni pincérek.

A II. Hasszán sugárút egyenesen a Bab el-Hammarba és a kaszbába vezetett a pompás el-Makhzenen keresztül. Az alkony első órájában a férfiak tömegével gyűltek össze a fákkal teli hosszúkás téren, buzgón társalogtak ropogósra fehérített dzsellabáikban; egymás kezét fogva körbeálltak, hátuk mögött rózsafüzért morzsolgatva.

Volt valami tolakodó, de paradox módon visszafogott ebben a maszkulin tisztaságban, a bevásárlószatyrokkal és barackokkal füttyögő gyerekek gyorsaságában. A fehérre meszelt falak, a szögletes árnyékok. A nő megszorította a férfi kezét, jegygyűrűje a tenyerébe vájt, és ő úgy kapaszkodott belé, mintha biztosítaná a stabilitás hosszú, egymás utáni perceit ebben a kavargásban. Talán még egy kis ideig szüksége van a férfira, csak amíg átjutnak ezen a városon? Az elmúlt néhány hét kicsinyes veszekedései elpárologtak, és végtére is ezek nem többek szavaknál, gondolta a nő, szavak, amelyek könnyedén elpárolognak, amint az embert elég erős napfény éri, és mozgásban marad. Találtak egy féloldalas teret egy fügefával, ahol volt egy Café du Miel asztalokkal, amelyek a lejtőn mind egy irányba dőltek cédrusfa lábaikon. Alkoholos italokat nem szolgáltak fel, csak erős kávét magvakkal meg jóféle dohányt, és a férfi végre otthon érezte magát. A kávé mellé csészealjon kardamommagokat adtak, és egy tányér mandulás süteményt. Apró figyelmességek. Az utcák patriarchálisak, ha úgy tetszik, de nem nélkülözik a meghittséget. A fák finom árnyékokat vetettek a járdakövekre. David nyújtózkodott, és egy kardamomszemet dobott a kávéjába.

– Már nem érzem magam annyira fáradtnak. Szerintem a délután volt a legrosszabb része. Ha hétkor elindulunk, úgy éjfélre odaérhetünk.

– Szerinted megvárnak?

– Muszáj nekik. Érzelmi szempontból nagy százalékban hozzájárulunk a hétvégéjükhöz. Még jóval éjfél után is piálni fognak.

Vagy egész éjjel, gondolta reménykedve a nő.

– Nincs katonás időbeosztás – mondta David békülékenyebben. – Nem bánom, ha itt szeretnél éjszakázni. Arra gondoltam… két éjszakai bulizás bőven elég.

A nő a fejét rázta.

– Nem akarok maradni, menjünk Richardhoz.

Tekintete egy pillanatra elkomorult, és a nő irracionális gyűlöletet érzett az egész helyzet iránt. A szokásos dolgok. A hőség, a sűrű kávé, a ragacsosság a levegőben, David hangszíne. Elharapott, türelmetlen csengése mintha tökéletesen illett volna ahhoz, ahogyan a férfiak meredtek rájuk a kávézóban bizonyos értelemben visszafogott pillantásokkal, amelyeket ugyanakkor kiélesített provinciális kíváncsiságuk, és hegyes botként használták őket a fürkészéshez. Azt hitte, a sivatagi úttól majd támadnak ötletei egy új könyvhöz, de az ilyen számítások ritkán jönnek be. Mégis milyen új könyv? Ehelyett kezdte bezárva érezni magát a menetrendtől, amelyhez tartaniuk kellett magukat, és a férfiak az utcán folyamatosan bámulták, kezük a rózsafüzérekkel játszott az asztalon. Olyan erősen bámulták, hogy úgy érezte, önnön gravitációs középpontja megadja magát. Kifejezéstelen gyűlölettel meredtek rá, de ugyanígy az is lehetséges, hogy ez nem gyűlölet volt, hanem öntudatlan felsőbbrendűség, amelynek még csak nem is kell tudatosnak lennie ahhoz, hogy őt a helyére tegye.

– Nem lesz semmi gond – mondta David tömören. – Tudjuk, hogy teli vannak elfojtással, és dühösek. Úgy kezelik a nőket, akár a szamarakat. Számukra te egy szökött szamár vagy.

Jo másfelé nézett, szalvétáját gyűrögette.

– Utálom, amikor ezt mondod.

– Miért? De hát így van.

– Az nem számít.

– Szerintem számít – ellenkezett a férfi. – Szerintem számít, ha a nemed miatt nem örülnek a jelenlétednek.

– Biztos vagyok benne, hogy nem erről van szó. Neked pedig fogalmad sincs róla, hogyan bánnak az asszonyaikkal, halvány gőzöd sincs.

A férfi nevetett, és két ujjal felvett egy kardamommagot. A nő kezdte túlmagyarázni.

– Legyen igazad, Feminista kisasszony.

David fel akart vágni a franciájával, ezért megkérdezte a Café du Miel szomszéd asztalnál ülő tulajdonosát, hogy milyen meleg van a sivatagban. A marokkóiak a szokásos túlzásokba estek.

– Vous allez souffrir, vous allez voir. Mais c’i beau, c’i très beau.

Séta közben visszafelé a Salamba David megfogta Jo kezét. A kutyák olyan hangosan ugattak a szurdokban, hogy képtelen volt kikapcsolni, elméje könyörtelen tehetetlenséggel forgott magában. Jó ötlet volt-e, tűnődött, ez a tékozlás, ez a hirtelen indulás, ez a szórakozás utáni sürgető vágy? Mindez a szórakozás és barátság jegyében, három nap az ádázul perzselő hőségben. Tudta, hogy a nő nem akart jönni. De valahol a lelke mélyén élvezte, hogy rákényszeríthette. Szerette bosszantani az embereket, amikor úgy hitte, bosszankodásuk merevségből és képmutatásból fakad, és a felesége esetében ez biztosan így volt. Tisztítószerként gondolt magára, amely más embereket megszabadít az előítéleteiktől. Jo hosszú távon jobban jár vele, ebben a férfi biztos volt, és ahogy erre gondolt, finom szánalom szivárgott be számításaiba, komor gyengédség, amelynek nem volt tényleges célja a feleségével kapcsolatban. Mintha egy legelőt gondozott volna, éles metszőollóval lenyesve széleit. Szeretettel vág rendet, és kordában tartja a szörnyeket.

A spanyol mecset ki volt világítva, a víz a terasz medencéjében meg-megvillant, ahogy a szél lecsapott rá. Két férfi sétált a II. Hasszánon kart karba öltve és elszántan sugdolózva. Már nem jártak nők az utcákon; ez a férfiak órája volt. Szemüket a magas, szőke nőn legeltették, aki pamutruhát viselt vörös szandállal, az ékszerein és a szeplőin. Nyilvánvalóan leltek valami örömet pusztán abban, hogy követtek egy ilyen gazellát (ezt a szót szerették használni rá). Tartása, amellyel igyekezett elrejteni magát a szexuális kíváncsiság elől, nem éppen egy nő kihívó járása volt. Könnyedén kitalálhatták, hogy ő író, értelmiségi, éppúgy, ahogy rájöhettek, hogy a férfi orvos és fárasztó.

Beszálltak a kocsiba. A férfi kinyitotta a Michelin-térképet, és nagy nehezen megtalálta a vékony, piros vonalat, amely a hiba nélkül követendő útvonalat jelezte. A nő megpuszilta az arcát, homok volt az ajka között, ahogy a férfi orcáján is. Máris mindenütt homok, ez bosszantotta a férfit. A szemcséktől viszketett a füle.

– Inkább aludnék ahelyett, hogy kocsit vezetek az isten háta mögé – jegyezte meg.

Kiköpött egy homokszemet, hogy megnevettesse a nőt. De továbbra is szúrós távolságtartás volt Jo hangjában, valamiféle fizikai idegenkedés. Nem akart menni. Nyomás alatt mindig kételkedni kezdett a férfiban, és amikor kételkedni kezdett benne, olyan hangszínt vett fel, amelytől a férfi azonnal szembeszegült vele. Úgyhogy természetesen menniük kellett.

– Kicsit őrültség tovább vezetni – próbálkozott a nő.

– Nem maradunk ezen a lepratelepen. Még világos van. Még három óráig nem megy le a nap. Sima ügy. Egyben letudjuk.

– De hát sötétedik.

– Egyáltalán nem. Fogy a fény, de ennyi.

– Itt maradhatnánk.

A férfi ráadta a gyújtást.

– Szó sem lehet róla. Megennének a bolhák.

– Bolhák?

– Azok. Kiszúrtam őket.

Á, gondolta a nő megvetően, marokkói hotel, nyilván teli van bolhákkal.

– Egy bolhát se láttam – biggyesztette le ajkát.

– Te nem vagy orvos. Mindenhol ott voltak. Még a kurkumás tojáson is láttam belőlük. A hollandoknak nagyon kellemetlen éjszakájuk lesz.

Ők legalább ágyban töltik, gondolta a nő.

– Ez olyan hely – folytatta a férfi –, amelyik arra késztet, hogy menj tovább. Nem csak a hotelek miatt.

Gyerekek álltak az út mentén a mézcsepegtetőikkel és cápafogkövületeikkel, magasba tartva kincseiket. Megálltak Aguelmane Sidi Ali hosszú, varázslatos tavánál. Baljós cédruserdők kapaszkodtak a hegyoldalakon, és néhány idegenvezető lézengett a közelgő éjszaka peremén, különös érdektelenséggel figyelve őket. Az égboltot megtöltötték az alkonyi felhők, hatalmas árnyékok a tavon. Távolabb, a Col du Zadon szórványosan esni kezdett, a kopár sziklákkal teli pusztaságok úgy sziszegtek, akár a serpenyők, amelyekbe hideg olajat öntenek. Senki sem járt az úton, csak néhány katonai teherautó. A nő egyre komorabb hangulatba került. Lenézett a Michelin-térképre, és átfutott az agyán, hogy milyen vakon követi az ember a térképeket; milyen irdatlan bizalmat vet beléjük. Még azt hinné, hogy ezek a gyermeteg kacskaringók megfeleltethetők egy egész országnak. Úgyhogy tekintetével most a fényszórók vonalát követte, amely villogó látomásokat hasított ki a szürkületből – fehérre szikkadt bogyókat, fűcsomókat, állatokat a fák alatt –, és nem egészen hitte el.

A CD-lejátszóhoz nyúlt, és berakott egy Lou Reedet.

– A jó úton vagyunk, ugye? – kérdezte.

– Ez az egy út van.

A férfi komor elégedettséget érzett.

– Egek, de utálom Lou Reedet. Mekkora egy majom.

– Tökéletes zene vezetéshez.

– Erről beszélek. Vivaldim is van. Majdnem ugyanilyen rossz.

Bozontos fák suhantak el a visszapillantó tükörben. Sziklák rájuk festett arab szavakkal és számokkal, oldalra dőlt levéltelen, tövises fák. Zsákvászonnal betakarózott férfiak aludtak az út menti árkokban, mellettük csákányok hevertek, és kivésett kőlapok trilobitákkal. Begördültek Midelt-be.

Beton és antennák keszekusza városa. Utcái teli vad tekintetű, nehéz gyapjúköntösbe öltözött férfiakkal, akik falánk, élénk energiát izzadtak magukból. A bányák távoli érzete. Kövületvidék, főutcája egy hosszú domb. Az ammoniteszek és tengerililiomok világfővárosa. Makacs reklámtáblák hirdették, hogy Fossiles en vente és Dents de requin.

Mindenesetre egy gyors, az Hôtel Roi de la Bière-ben elfogyasztott kávé után egyenesen keresztülhajtottak a városon. Az autó nyöszörögve felküzdötte magát egy hosszú emelkedőn, új erdők sötétjébe, és az Atlasz csúcsai közt hirtelen láthatóvá vált az éjszakai égbolt, közepét szívfájdító kékség világította meg, de ahogy elérte a földet, homályos lett, és csalóka.

Éjfél körül megint lehúzódtak, nem tudták biztosan, milyen messze járnak Errachidiától vagy Midelt-től, és az – állítólag alig észrevehető – letérő Azná felé közelebb volt Errachidiához. Szörnyen figyelmesnek kell lenniük. El fogunk menni mellette, mondta volna a nő, de bizonyára jobb, hogy nem tette. Ehelyett kisétált az út közepére, valamit szabadjára engedett a testében, karjával szárnyként csapkodott, és most először kiélvezte az eget és a föld ellenségességét, ami inkább felszabadította, mint elnyomta, legalábbis pár másodpercre. Ennek láttán a férfi gyorsan kiszállt a kocsiból, és rávilágított a zseblámpával. Hangja átható volt, és hisztérikus, mintha pontosan értené, hogy a nő átélt egy pillanatnyi szabadságot nélküle.

– Így megöleted magad. Megőrültél?

A nő kimérten megfordult, épphogy karnyújtásnyi távolságon kívül maradt. Ökölbe szorította kezét, nem állt biztos lábon, és nem is igazán húzta ki magát.

– Ülj be! – kiabálta a férfi. – Az út közepén vagy!

A nő háta mögött hirtelen fényszórók tűntek fel. A férfi megragadta a karját; a nő kicsavarta magát a szorításából, és gyorsan megkerülte, hogy elérje a kocsi ajtaját.

– Nem vagyok vak – sziszegte.

Egy nagy autó száguldott feléjük, egy fejedelmi, ezüstszínű Mercedes lehúzott tetővel. Mindketten úgy meglepődtek, hogy egyszerűen csak nézték, ahogy elzúg mellettük, lökhárítója polírozott, akár az étkészletek, a brutális luxus anakronisztikus hivalkodása.

– Biztos az egyik meghívott – mondta David a kulccsal ügyetlenkedve. – Követhetnénk őket. Egy Mercedes!

Ezen a nő azonnal elnevette magát.

– És ha nem meghívottak?

– Mindjárt kiderül.

– Nem, David. Nem követjük azt az autót.

A férfi kilőtt a kocsival, tövig taposta a pedált, szája komor volt, és ostoba. A nő letekerte maga mellett az ablakot, és úgy döntött, hagyja, hogy ez a butaság eljusson logikus végkimeneteléhez, mert kizárt, hogy egy lehasznált Camry lépést tudjon tartani egy Mercedesszel. Annak hátsó lámpája máris sebesen kezdett eltűnni előttük a homályban. A nő hátradőlt, érdeklődve várta, mit tesz robbanékony férje, és ha eljön az ideje, miként kér majd bocsánatot gyalázatos szavaiért. Erőszakos hangulatkitörései szinte ugyanabban a pillanatban eloszlottak, ahogy előrobbantak, és ezután a víztisztító medencék és lebombázott városok csendje következett. A modern férj dühkitörései: megmagyarázhatatlanok, tömények és homályos eredetűek. De volt valami a Mercedesben, ami még jobban felbőszítette – az arrogáns magabiztossága. Vajon arabok?

– Láttad őket? – kérdezte a férfi.

– Egyáltalán nem.

– Furcsa, hogy nem álltak meg. És ha lerobbantunk? Még csak nem is lassítottak.

– Hála istennek, hogy nem álltak meg.

– Én a kimondatlan hozzáállásról beszélek.

És mi lenne a kimondatlan hozzáállás?, gondolta a nő keserűen.

Hamarosan újra magukra maradtak. Apró, fehér épületek suhantak el, rég elhagyatott vizesárkok, lerombolt kapuk, egy nagy pálmaligetbe futó sínek. A nő tudta, hogy a férfi eltévedt, a férfi pedig tudta, hogy a nő tudja. Rovarok kezdték belepni a szélvédőt, lemészárolt lószúnyogok és molyok.

Ahogy az út laposabb lett, a forróság nőtt, és megérintette a nő kézfejét, a felkészületlen bőrt. Még a motorzúgás mellett is eljátszott a gondolattal, hogy hallja az oázisban forgó vízkerekek csobogó visszhangját. Kerékvágások kanyarogtak a pálmaligetben, mellékutak arabul felsorolt falvakkal. De ők természetesen nem tudták elolvasni a neveket. Alkalmanként a helyneveket franciául is kiírták, ezek voltak a remény jelzőfényei. De egyik sem Azná volt.

David Jo kérésére lassított, és újra megálltak, hogy megnézzék az egyre félreérthetőbb térképet, amelyen Azná nem szerepelt. A férfi úgy gondolta, útba esik a Tafnet nevű hegyi falu irányába. Itt az út kettéágazott, és mindkét ág véget ért. Talán ott fekszik monsieur Richard és Dally pompásan felújított kszúrja, habár útbaigazításkor egy szóval sem említették Tafnetet. És fények sem ragyogtak a dombokon vagy az oázisban. Túl későn indultak el, a férfi tisztában volt vele, és a szíve elszorult, mert minden valószínűség szerint le sem tagadhatja, hogy ez az ő hibája. Tafnet felé fordulnak majd, és összevesznek. Órákon át vezet, hogy kiderüljön, igaza volt-e, vagy sem, és ha tévedett, a nő darabokra tépi. Vagy neki lesz igaza.

– Induljunk el Tafnet felé – mondta higgadtan, összehajtogatva a térképet. – Nem látok más alkalmas utat.

– Egy szót se szóltak Tafnetről.

– Tudom, drágám. De lehet, hogy azt feltételezték, Aznát Tafnettel együtt írják ki.

– És ha nem?

– Próba, szerencse.

– Komolyan, David, szerencse?

– Ne csinálj megint jelenetet. Én ugyanúgy eltévedtem, mint te.

A férfi keze remegett.

– A pia miatt – jegyezte meg csípősen a nő.

– Szállj be. Kitalálunk valamit. Megtaláljuk őket.

Ahogy bekapcsolta biztonsági övét, a férfi azt mondta:

– Nem a pia, erről biztosíthatlak. Az aggodalom. A pia sosem hat rám.

Egy mérfölddel később egy teve került a fényszóró elé, az úton állva eszegette egy akácia leveleit. Homok sodródott az úttestre, amelyen üvegszilánkok voltak. Az út megkerült egy fügekaktusszal fedett sziklahalmot, majd kicsit lejjebb ereszkedett, laposabb lett.

Messze előttük egy jelzőtábla, rajta helységnevek egymás felett arabul és franciául. Kiolvasták a Tafnet szót, mire a nő halkan, együttérzőn azt mondta:

– Nem.

– Le kell fordulnunk – erősködött a férfi.

A nő megfogta a karját, és majdnem egymásnak estek. Üvöltöztek, a férfi elvétette a fékpedált, aztán megtalálta. Nem állt meg; egyszerűen tisztázni akarta a helyzetet, mielőtt elérnék a táblát. Egy szélroham homokot fújt az útra, amitől minden elhomályosult, és a férfi azt mondta:

– Ne légy ostoba. – De a hangja hirtelen higgadtra váltott. – Kapcsold be a távolsági fényszórót.

A homok elsötétítette a holdat, az út körvonalai pár pillanatra eltűntek. És utána, ahogy a nő szeme hozzászokott a sötéthez, megpillantott két férfit az út bal oldalán. Felemelt kézzel futottak a kocsi felé, egyikük egy Kövületek feliratú kartont tartott a magasba, a szó után felkiáltójellel. Röhejes átverésnek tűnt.

– Állj! – mondta a nő nagyon higgadtan a férjének, de valami a férfiban mintha másként döntött volna, és álomszerű lendületük nem tört meg. A tábla felszállt a levegőbe, és ellentétes szándékok csaptak össze. Legalábbis a nő így gondolt rá. De valójában túl gyorsan történt, hogy bármilyen gondolat megfoganjon. Az autó fémje emberi csontot ért, és egy nagy, kifeszített dobra mért egyetlen ütéshez hasonló hangot adott ki: egy bummot, amely mintha egyszerre süketítette és bénította volna meg, egy hangot, amelyről biztosan tudta, hogy már hallotta korábban, ugyanakkor teljesen új volt, és friss, nem valami korábban ismert dologból származott. Valamiféle detonációt, amely csak egy töredékmásodpercig tartott, mégis perceknek tűnt, és ezalatt a nő jövőbe vetett hite darabokra hullott és elpusztult.

Kettő

TÍZ ÓRA VOLT. Az aznái kszúr romos falai közt az égboltra vetültek a sötétbarna döngölt földből épült kastély körvonalai. A régi sárfalak még mindig álltak, és a négyszáz éves ghorfákat, vagyis magtárakat, amelyek idővel összezuhantak, egyenetlen vályoglépcsők kötötték össze. A kszúr magasan a Tafnet mögötti domboldalon állt, elhagyatottan az 1956-os függetlenné válás óta. Közel épült egy természetes forráshoz, amelyet az idegenlégió La Source des Poissons-nak keresztelt el; vize állítólag teherbe ejtette a terméketlen nőket. A folyó megkerülte a szirtet, ahol a házak sorakoztak, fele lakatlan, tőlük pedig lépcsősor ereszkedett a medencéig, amelyben az Aït Atta-i asszonyok fürödtek titokban, hogy visszaszerezzék erejüket.

Aztán megérkeztek a külföldiek. Les visiteurs, ahogy nevezték őket. Magas, aranyszőke férfiak ragyogó tekintettel és csicsás, érthetetlen ízléssel. Azná lakóinak szempontjából akár egy égből leeresztett létrán is érkezhettek volna. A látogató megnevezés azt is magában foglalta, hogy a kegyes jövőben ugyanolyan hirtelen távoznak majd, mint amilyen váratlanul érkeztek. Bevallottan vagyonosak voltak, kirívóan oktalan és tékozló módon költötték a pénzüket, ami sok szempontból a helyiek előnyére vált. Rengeteg szolgálót fogadtak fel, de nem dolgoztatták őket túl keményen. Ez újfent a helyiek érdekeit szolgálta. Ugyanakkor az is tagadhatatlan, hogy volt bennük valami kétségkívül démoni. Nem csak a viszolyogtató európai mércéhez képest is kirívó alkoholfogyasztási szokásaik. Nem csak ízléstelen szexuális szokásaik, habár azokról is sokat lehetne beszélni. Hanem ahogyan éjjelente a tetőiken ültek távcsővel nézve a csillagokat, ahogy néha az egész napot átaludták alkonyatig, és ahogy a régi csapásokon sétáltak szürkületkor virágfüzérekkel és jegesvödrökkel. Mi több, nem bírták meginni az itteni vizet, meztelenül úsztak a medencéikben, és Isten óvjon tőle, a Source des Poissons medencéiben, beszennyezve ezzel a forrást. Li jayin men lkharij gharab – a külföldiek különösek.

Az a néhány öreg, akik itt maradtak a szirtnél a lakható házakban, Dally Margolis és Richard Galloway homoszexualitásáról beszéltek kimért, semmire sem kötelező undorral. Ám titokban, irtózatuk ellenére csodálták is a látogatók vagyonát és kozmopolita stílusát. Spanyolországból repülőn hozott narancs! Vaj egyetlen boltból Párizs nyolcadik kerületéből! Ivóvíz egyenesen Mekneszből! Értékelték a pénzbevételt, a túlzó béreket és a kszúr megszépítését. Azt beszélték, Dally az alárendelt, és Richard, aki némiképp szigorúbb hanghordozással bírt, a domináns. Nevettek. A dzsinneket a kszúrban és a magtárakban, suttogták, dühíti a hitetlenek jelenléte egy kizárólag muszlimoknak épített helyen, és éjjelente mindenki hallotta a kannáknak és edényeknek, a természetfeletti őrjöngések áldozatainak csörömpölését a konyhákból.

A dzsinneknek igazuk volt. Botrányos dolgok zajlottak a főépületben, de másnap reggelig soha senki nem látott be oda. Azt beszélték, meztelen fiúk alszanak a padlón – fiúk mindenhol, és néhányan közülük marokkóiak.

Korábban, ahogy a nap lement, a lőrésekkel ellátott falak, a féloldalas, négyszögletű tornyok és a félig összeomlott ghorfák keleti irányba vetett árnyékai egyetlen fenyegető alakzatot formáltak a sziklapárkányokon: a pusztuló nagyság lenyomatát. A sárga torkú tangarák elhallgattak, és mozdulatlanul álltak az épületek tetején, amely még mindig forró volt a napsütéstől, és a folyó felől izgatott nyelések hangja hallatszott. Nyulak várakoztak a kaktuszok mögött, fülük az égnek meredt. Pásztor ment egykedvűen Tafnet felé, mögötte egy mérfölddel szinte láthatatlan kecskecsorda, a pásztor botot lóbált, mintha le akarna fejezni valakit. A távolban porfelhő szállt fel az útról, amely végül Tafilaletbe vezetett. A kszúrból áradó cseverészés és a Natacha Atlas-dal hangjai sem voltak elegendők ahhoz, hogy a folyóparton ülő öregek arra forduljanak. Már tucatnyiszor hallották. A várban mindig fogadások zajlottak.

– Egyszer – mondogatták – láttunk egy hitetlen szajhát háton fekve a Source des Poissons-ban. A férfijaik nem képesek teherbe ejteni őket!

De amikor egy csillagos éjszakán lejött egy szmokingos keresztény, hogy köszönjön, és megdicsérje a kilátást, az öregek gépies udvariassággal mosolyogtak. Felemelték a kezüket, és azt kiáltották: szálem alejkum, majd hozzátették: la bess!, semmi gond!

A középkorú amerikai a kszúr falának romos része mentén sétált, amelyet még nem tataroztak. Huntsman öltönyt viselt egy pipaccsal, és papírtányért tartott a kezében, rajta néhány szelet csokoládés cseresznyetorta, cipője poros volt a sétától. Figyelemre méltó látványt nyújtott Azná férfijai számára. Negyvenöt körül járhatott olaszos vonásokkal, és senki sem tudta, ki lehet. Tom Day magánbefektető volt Dally vállalkozásában, habár sosem tett fel róla kérdéseket, és ritkán bukkant fel utóbbi egyre ismétlődő „eseményein”. Túl öregnek érezte magát, és máris két végén égette a gyertyát, ahogy a kicsapongó vénségek szeretik bevallani. A középen maradt viasz, úgy érezte, túl drága ahhoz, hogy partikon olvassza el, és elsődleges érdeke az volt, hogy kitartson a végéig, és ne tűnjön el a móka kohója. Senki sem tudta, hogyan szerezte a pénzét, ő pedig sosem adott róla felvilágosítást. Ez túllépte volna a kulturált társalgás kereteit. Harmincnyolc évesen vonult nyugdíjba – ennél több nem tartozott másra. Egyedül élt New Yorkban, és fenntartott egy házat Ubudban, Balin. Pár évvel korábban felesége lelépett egy hedge fund-menedzserrel. Semmit sem tudott a nőről. A nők lelépnek, és kegyesen kikopnak az elméből.

A fal a völgy legmagasabb részére nézett, az útra és mögötte a Szahara fehér peremére. Day szivarozott, élvezte maga körül a csinnadrattát meg a páváskodást, és ahogy mindez percről percre öltött formát, akár valami szörnyűséges rajzfilm, amelyet a szeme előtt rajzolnak. Valami felfújódó dolog. A személyzet épp karácsonyfaégőket aggatott a közeli tamariszkuszfákra. Nagy felhajtást csináltak, berberül káromkodtak, és egyértelművé tették, a főnök arra kérte őket, hogy konkrét alakzatokba rendezzék a fényeket. Küszködéseik közben zajos pásztorgémek cserregtek körülöttük, mintha az emberek és a madarak épp háborúban állnának, a személyzet botokkal és sokat cicegve hajtotta el őket. Az áramellátást kipróbálták, de nem működött. Allah nevét emlegették, aki viszont nem avatkozott közbe.

A generátort újra bekapcsolták és kikapcsolták, a legfelső ágakon lévő férfiak még több égőt kötöttek a gallyakra. Kinek készült? Lógtak még ott apró mandarinok alufóliába csavart szárral, ami a kínai újév szerencsehozó fájára akasztott narancsokra emlékeztette a férfit. Sivatagi rókák csaholása hallatszott a kis szurdok felől, ahol az öregemberek ültek és dohányoztak a félhomályban. La bess!

Felment a fal tetejére, amíg meg nem pillantotta a főkaput. Nehéz volt nem megvetéssel tekintenie arra, ahogyan fényekkel és virágokkal díszítették fel. Közönséges volt, de nem eléggé. Autók zúgtak a földúton, a bejáratnál a felfogadott alkalmi munkások ostoba turbánokban és vállszalagokban köszöntötték őket, amelyeket a megzabolázhatatlan Dally maga tervezett. Tucatnyi sikeres ember özönlött ki az autókból, mind a marokkói utak nehézségein nevetett. A nők már az alkalomhoz öltöztek, és ittak a kocsiban. Olyan volt, akár egy bál a tizenkilencedik századi Oroszországban: hintókkal sietni a helyszínre része volt a szórakozásnak, része volt a szexnek. Ő maga egy bérelt kocsit vezetett el idáig Mekneszből.

Végül felkapcsolták a díszkivilágítást, és a kszúr csipkézett homlokzata ragyogó látványt nyújtott. A személyzet egyik tagja vállán egy tálcával odalépett a férfihoz, és mintha azon tűnődött volna, mit csinál ő itt egyedül, amikor annyi gyönyörű nővel tölthetné kedvét.

– Vous désirez un cocktail, Monsieur? Un petit sandwich?

Átvágott a kszúron a szivarcsonkjával, szippantott belőle egy utolsót, és ahogy újra elment a fal mellett, a tamariszkuszok fénybe borultak, és a személyzet megtapsolta saját magát. Újra Allahot emlegették, de ezúttal kevésbé félreérthetően. Hirtelen ünnepélyesség lüktetett a levegőben. Élvezte a tüsténkedést, a tapsolást, és ahogy a szolgálók titokban a narancsokba mélyesztik a fogukat, miközben találkozik a tekintetük. Dally és Richard nagyjából negyven embert várt hétvégére, és az apró házak megteltek. Szinte csodálta érzéküket a hétvégékhez, amelyek általában felejthetők – ez az érzék az, ami felejthetetlenné tette őket. Dally, gondolta, bizonyára kifinomult belső működéssel bíró ember, olyan férfi, aki félig óra, félig balerina, akinek zseniális érzéke van a komponáláshoz és a fellépéshez. Vezetett néhány webáruházat az Egyesült Államokban, amelyek európai divatcikkekre specializálódtak – ez a gazdaság azon kevés területének egyike volt, amelyeket elkerültek a közelmúlt nehézségei. Egyébként is miféle név az, hogy Dally? Gúnynév, amit valaki ráragasztott, bókká alakított sértés?

Nézte a főépület nyitott ajtaján át a kertbe áradó vendégeket, ahol kecskelábú asztalokat állítottak fel, rajtuk gyümölcspunccsal és jeges rózsavízzel. Tányérok középen kettévágott és szétnyitott fügékkel. Koncert készülődött. Hangszereit cipelve megérkezett egy gnava zenekar. Volt bennük valami urbánus, mintha a városból érkeztek volna, és nem a hegyekből, ami feltehetően az idők jele, és a magas európai meg amerikai lányok a helyszínen beszerzett népviseletükben a betanult lazaság tudálékos pillantásaival elvegyültek köztük. Muszáj volt megállni és megbámulni őket. Magas, lesoványodott alakok, tekintetük kattog, akár a mérőóra, és magukba szívnak mindent, amit a „globális kultúra” eléjük vet. Egészen gyönyörűek voltak, de olyan értelemben, amelynek még messze nem volt itt az ideje, és amitől a férfi úgy érezte magát, akár a partra vetett hal. Nos, ők a mieink, gondolta, és nem a közös rasszra gondolt. Ők a megapoliszok népe, és újak. Úgy mozogtak a zenészek között, akár a zsiráfok, barátságos megjegyzéseket tettek, amelyek idegen füleknek kétségkívül sértőnek hatottak. Emlékeztették rá, hogy szinte már öreg, az időskor előtti azon szakaszban jár, amely különös módon elevenebb, mint a korábbi állomások, de épp azért, mert végéhez közeledik. Csettintett a nyelvével, és hátrébb lépett drága cipőjében, amelyen máris összegyűlt a fehér por. Micsoda alak vagy te, Day, öregfiú. Véletlenül meghívnak mások bulijára, és még csak jó képet sem vagy képes vágni hozzá. Otthon kéne maradnod.

A gnava zenekar vad koncertet adott. Könnyedén lehetett volna zene az afrikai hátországból a dühös, hipnotikus dobjaival, de végtére is már közismert volt minden Virgin Megastore CD-részlegéről, és a jelenlévők fele kötelességtudóan elolvasta Paul Bowlest. A házigazdák diktálták a tapsot, kiálltak vendégeik elé pár rövid pillanatra, hogy kifejezzék hálájukat, amiért mindenki ilyen messzire utazott. Úgy beszéltek a meghívottak előtt, mint két római szenátor az ülésteremhez. Egymáshoz illő sötét krémszínű dzsellabát viseltek, hajuk nedves, mert csobbantak egyet a medencében. Volt némi ováció és néhány obszcén beszólás. A nagyon bronzbarnának és kisfiúsnak tűnő Dally mindenkit arra kért, hogy merítsenek a midelt-i mézzel – helyi termék, emelte ki – és fügével teli tálakból, elárulva, hogy tizenegykor kezdődik a vacsora. Még mindig várnak néhány vendégre, akik nem érkeztek meg. Erre a csoport szétszéledt, néhány nő fürdőruhát húzott, és a medence felé vette az irányt. Egy órával naplemente után még mindig negyven fok volt.

Day is odament, flörtben reménykedett. Nem volt rossz alkalom, hogy szemügyre vegye a hétvégi kínálatot. A medencét övező pálmák körül mások is voltak, mind szenvedtek kissé a hőségtől. Egy brit akcentus itt, egy amerikai ott. Mindegyiküket a kaland, a vagyonos férfiak ígérete hozta egy félreeső marokkói házba. Nem szerették bevallani, de így működött. Néhányukat ugyanakkor a szeretőik hoztak el, akik meg akarták mutatni őket, és ezeknek az „ékszereknek” volt a legfontoskodóbb tekintetük. Férfijaik nem sokban különböztek tőle, de nem is igazán magafajta emberek voltak, a közös pontok ellenére, amelyeket pár perccel ezelőtt vallott be magának. Úgy érezte, lenézik. Végül elunta magát, és bement a házba.

A kaszbába egy pompás, kézzel faragott, vasszegecsekkel kivert ajtón keresztül lehetett belépni. Az előcsarnok kicsit hasonlított egy skót kastélyra, berber páncél, kardok és tűzfegyverek lapultak kőfalai mentén, köztük gigászi csatajeleneteket ábrázoló festményekkel. Felfedezte A három király csatáját, a tizenhatodik századi ütközetet, amelyet a marokkóiak imádtak, mert megnyerték, a portugál uralkodó pedig meghalt benne. A padlót fényesre polírozták, és fenyegető, kézzel készített szögfejekkel díszítették. Az egyik oldalon nyílt a hatalmas étkező, ahol megterítették az asztalokat, és a légkondicionálók máris hűtötték a levegőt. A másik irányban könyvtár és játékterem. A kimért brit Richard korábban megjárta a Christie’s borrészlegét; jó érzéke volt a muszlim művészethez.

Miközben Day azt morogta magában, hogy „egy rakás szar”, meglátott egy nagy testű kutyát, amely az egyik lószőr pamlagon aludt. Dán dog volt, teljesen elnyúlt a párnákon, nyelve kilógott, mellkasa süllyedt és emelkedett. Day odament hozzá, és már épp megsimogatta volna, amikor lépteket hallott, és Richard rontott be zaklatottan a könyvtárba, kezében egy festett papírlampionnal és egy szigetelt nyelű fogóval. Döbbenetes módon átöltözött szmokingba, és elég rendesen felöntött a garatra. Nem sikerült egyenes vonalban haladnia, amikor berontott a könyvtárba, mintha keresne valamit. Először a kutyát látta meg, sóhajtott, aztán felfogta, hogy Day ott áll mellette. Brit hangja úgy indult meg, akár egy gőzmozdony.

– Szóval te vagy az. Eddig észre sem vettelek. – A brit vonások megfeszültek, ahogy az elme mögöttük megkereste a nevét, és hogy mennyire fontos. – Kaptál italt Fatimától? Nem lehetsz a könyvtárban ital nélkül.

– Nem találkoztam Fatimával.

– Idehívom, ha szeretnéd.

Day megrázta a fejét. Leült a borzas kutya mellé. Vajon horkol?

– Hoztál magaddal barátnőt? – kérdezte Richard, miközben áttúrta egyik asztalát. Megtalálta a mobiltelefonját, kinyitotta.

– Most nem. A csajok messziről elkerülnek.

– Tényleg? Rossz kisfiú voltál? Dally azt mondja, ezer barátnőd van, és mind kijönnek egymással.

– Három, és mindhárman gyűlölnek.

– Akkor le kéne menned a medencéhez. Láttad azokat az oroszokat? Olálá!

Richard beütött egy számot a telefonján, és várt. Kicsöngött, de senki sem vette fel. Üzenetet hagyott.

– Merre jártok? Hívj vissza. Tizenegykor eszünk. Óvatosan vezess.

Vállat vont, és az amerikai szemébe nézett. Volt benne valami szokatlan.

– Ki az?

– Két brit barátom. A fickó alkoholista, nem lett volna szabad hagynom, hogy kocsival jöjjenek.

Átmentek a játékterembe, aztán egy fekete-fehérre festett mihrábokkal teli kis galériába. A magas ablakokon keresztül látszottak a narancsszínben úszó ghorfák és a cseresznyepiros ládákban álló gyümölcsfák. Richard megint telefonált.

– Fatima? Készen van a fürj? A Santenay legyen behűtve. Oui, sur glace.

– Lenyűgöző házad van – mondta Day. – El sem hiszem, hogy nem itt élsz.

– Ide fogunk költözni. Kicsit meg kell öregedni, mielőtt valaki kiköltözik a sivatagba. Le kell mondania a városokról. Dally még nem áll készen. Én viszont, azt kell mondjam, maradok még néhány hétig. Rendbe kell hozni a negyedik tornyot.

– Az emberek gyakran eltévednek idefelé jövet?

– Folyton. Mondhatni ez része a hely varázsának. A marokkóiak békén hagyják őket.

– Ezt jó tudni.

– Szerezzünk egy kis mézet? Az itteni a legjobb a világon. Dallyvel magában szoktuk enni reggelire marihuánával. Bearanyozza a napunkat.

– Ez esetben kérhetem holnap ágyba reggeliként?

– Személyesen gondoskodom róla. Erős feketekávéval.

– Insallah.

– Örülök, hogy benne vagy, Tom. Egyeseknek nem fekszik. Őket nem hívjuk többet.

A házigazda ragyogónak és véznának tűnt, amikor kiléptek a hőségbe és a parázstartók borostyánfényébe. Hangsúlyosan retró volt az egész, amitől az ember nem igazán tudta elengedni magát. A fürdőruhások most újjászülettek hosszú ruháikban, és a puncs félig elfogyott. Molyok táncoltak a döbbent fehér arcok és az enyhén lebarnult végtagok körül, amelyek úgy mozogtak egymás közelében, akár a vízben kavargó részecskék. A gnava újra rázendített. A zenészek lehunyták szemüket és ringatták magukat. Először idegesítő volt, egyenesen bosszantó, aztán végül pusztán a kitartó ismétlésnek köszönhetően bejutott a vérbe, az idegrendszerbe, és Day azon kapta magát, hogy belül a zenére ringatózik. Ennyi erővel meg is adhatja magát.

Hamarosan belefeledkezett. Talált egy bárdolatlan francia lányt, és csevegett vele, miközben nem messze álltak a kaputól, időről időre lenézve az út keréknyomoktól szabdalt fehér porára. A lány szeme teljesen fekete volt, akár egy kiskutyáé.

– El sem hiszem, hogy ezeknek az idiótáknak a barátja vagy – mondta. – Én csak Mohammed Tarki miatt jöttem. Ismered Mohammedet? Ő a legmenőbb. Csak azért van itt, hogy finanszírozni tudja a filmjét. Nomádokról csinál filmet.

– Legalább nem cigányokról. Vagy pantomimszínészekről.

– A nomádok fognak megmenteni minket – mondta a lány komolyan. – Nekik helyes elképzeléseik vannak a környezettel kapcsolatban.

– Tényleg? Hol van Mohammed? – kérdezte a férfi.

– Arrafelé. Az a gyönyörű fiú az. – Hangjában kacérság bujkált. – Azt mondja, én is úgy festek, akár egy nomád. Fajtiszta nomád.

Tizenegy előtt öt perccel megszólaltatták a csengőket, és megkérték a vendégeket, hogy az asztalra kirakott névtábláknak megfelelően foglaljanak helyet. Körülöttük festett állatbőrből készült magas berber lámpákat gyújtottak meg, a liliomfüzérek édeskés, aranyszínű virágport árasztottak, amelyet az emberek a nyelvükön éreztek; az asztalterítő fehéres-rózsaszín ragyogásban fürdött, és a falak aranyszínűvé váltak.

Santenay és Tempier rozé üvegei álltak kerekes jegesvödrökben, az inasok körbetolták őket a helyiségben. Az ajtókat becsukták a hőség ellen, mert feltámadt a sivatagi szél forrón, akár egy vaskohó. Jött egy férfi, és údon kezdett játszani, fölé hajolt, mintha a hallgatóság nem is létezne.

Nem értékelik ezt a halk, gondolatgazdag zenét, gondolta Day, és erről eszébe jutottak az Ubudból kivezető ösvények a rizsföldek és völgyteraszok között, ahol a pálmák olyan magasra nőttek, hogy csak kisgyerekek tudták őket megmászni. A zene akár a mozgó víz, mert improvizálják, mégis állandó és gyengéd muzsika. Az emberek azért beszélgettek közben, mert a fülük nem volt hozzászokva. Kihozták a kemiát – tartósított citromsaláta –, marinált feta és borsos sült répalevél mandulás briouattal. Richard az ajtóknál körözött, többször az órájára nézett, miközben felszolgálták a kemiát. Úgy tűnt, lemondott a későkről, és nem hívja fel rájuk a figyelmet, miközben vendégeit kérleli, hogy tömjék magukat. Day észrevette szemben a két névtáblát, amelyhez nem érkezett meg az angol pár. Be kellett látnia, hogy egyik énje jobban örülne, ha Hennigerék nem érkeznek meg.

Tálcákon galambpastillát hoztak ki. Day szóba elegyedett egy mocskos svájcisapkát viselő öreg írrel.

– Maisyvel jöttünk a kocsival, amikor láttunk egy fehér párt az út mentén – mondta az ír. – Nyilván épp előtte dugtak, úgyhogy békén hagytuk őket. „Sose piszkáld azokat, akik épp most dugtak”, mondtam Maisynek. Bedurvulnak.

– Az angol pár volt az? – kérdezte Day.

– Honnan tudhatnám? Nem álltam meg. Akár briteknek öltözött banditák is lehettek. Vagy brit banditák.

Az ír pár hátravetett fejjel nevetett.

– Maga is homoszexuális? – kérdezte a nő.

– Az a pár – kérdezte Day elengedve füle mellett a kérdést – veszekedett?

– Nyilván – horkant fel az ír.

Veszekedő párok: sosem érkeznek időben.

– Úgy voltunk vele, hogy legjobb, ha rájuk hagyjuk.

Day végignézett az asztalon, amelynek távolabbik végén Dally ült, és tojást pucolt. Az előételek a paprikák és citromok, sózott olajbogyók és paradicsomok nedves színével vonták be. Az údon játszó férfi némiképp döbbenten viszonozta pillantásukat, mint aki kísértetet lát. Day próbálta állni a tekintetét. Könnyű volt megérteni, mire gondol. Elképzelhetetlen emberi lények, nagyok, hamisak és hangosak. Nem a kezükkel esznek, és nem hisznek Istenben. Távoli földekről ereszkedtek alá hosszú lábú, iszonytató lányaikkal, és most itt vannak, számolni kell velük. Bort isznak. A falak mentén úgy álltak az inasok, akár a tartószobrok, tekintetük rezzenéstelen és kifejezéstelen. Sivatagi fiúk, Aït Attából, Glaouából, Errachidiából és Tazából fogadták fel és koszttal meg szállással fizették ki őket. Azért kapták a pénzüket, hogy ne reagáljanak, hanem dermedt testtartásban, ijesztően fessenek.

Az étkezés előrehaladtával egy aranyóra az asztal mögött fontoskodó európai hangokkal ütötte el az órákat. A palackok kiürültek. Közeledett az éjjeli egy óra. Kihozták a tagine-t, majd a süteményeket. Day a jobbjára ültetett titokzatoskodó holland nővel beszélgetett, egy archeológussal. A nőt kizárólag a szaktudása miatt hívták meg, és nem ismert senkit. Azt morogta magában, hogy a kszúr renoválása „komédia”.

– Tipikus hitetlenek – mondta komolyan. – Nincs ízlésük.

Day le akart feküdni. Senki más nem fáradt el az aznapi utazásoktól? A rózsavizes jégkrémtől elernyedt a szája. Dally köszöntőt mondott részegen, arca lángolt az alkoholtól, és ebben az állapotban némiképp akadozó nyelvvel ecsetelte a kszúrba fektetett hosszas munkát, hogy összhangba hozzák „saját elképzelésükkel az édenkertről”. Ami olyan hely, ahol fogadhatják az embereket, akiket szeretnek.

– Richarddal sosem gondoltuk volna, hogy ilyen jól sül el. És nem lettünk volna képesek rá csodalatos marokkói barátaink segítsége nélkül.

Az ír odahajolt Dayhez:

– Úgy érti, a barátai nélkül a belügyminisztériumból.

– …mindig szkeptikus voltam a globális falu frázisával szemben. De ha az ember tényleg megvesz egy falut…

Amikor kitört a nevetés, Day észrevette, hogy Richard feláll, és az ajtóhoz megy. Mobiltelefonjára pillantott, majd a semmibe révedve elnézett az asztal felé. Az ablak túloldalán állt egy marokkói szolgáló, aki látható idegességgel nézelődött. Richard halkan kinyitotta az ajtót, és kiosont rajta. Egy óra lehetett, vagy akörül, és nem mutatkozott jele, hogy a buli lanyhulna. Újabb kör bort gurítottak ki, és a desszertekből megérkezett a második fogás. Day a két üres helyre nézett. Teljesen megfeledkezett róluk.