Penn Cole

AZ ÖRÖKLÁNG
SZIKRÁJA

AZ EREDET ÁTKA

Ventus Kiadó

Tartalom

PROLÓGUS

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

EMARION BIRODALMAI

LUMNOS, A FÉNY ÉS ÁRNYAK

BIRODALMA

Hol árnyék mar, fény izzón éget,

Szemük kékje kísért téged

FORTOS, AZ ERŐ ÉS BÁTORSÁG

BIRODALMA

Szemük, kardjuk színe piros

Segítő vagy épp a gyilkos

FAUNOS, A SZÖRNYEK ÉS ÁLLATOK

BIRODALMA

Toll és bunda, mászó vadak

Sárga szemtől jő a parancs

ARBOROS, A GYÖKÉRZET ÉS TÖVISEK BIRODALMA

Moszatszemek gúnyos éle

Mérges tövis virág éke

IGNIOS, A HOMOK ÉS LÁNGOK

BIRODALMA

Tüzes lélek, szemük lángol

Homokvihar hozza átkod

UMBROS, AZ ELME ÉS TITKOK

BIRODALMA

Fekete írisz, fekete szív,

Őrületbe egy csókkal hív

MEROS, A TENGER ÉS AZ ÉG

BIRODALMA

Pillantásuk bosszús tenger

Mélyén néked nincsen fegyver

SOPHOS, A GONDOLAT ÉS SZIKRA BIRODALMA

A bölcsesség ravasz szikrája

Rózsaszempár lesz halálod ára

MONTIOS, A SZIKLA ÉS JÉG

BIRODALMA

Ibolyakő az ibolya szemhez

Földjük jegén megdermedhetsz

Azoknak, akiknek már mondták azt valaha,

hogy szikrájuk ne ragyogjon túl fényesen,

és azoknak, akik éppen ezért szeretik őket.

PROLÓGUS

Hogy áldás volt-e, vagy átok, az mindmáig erősen vitatott.

Ha azon a napon lett volna elég bátorságom, és belépek a sötét sikátorba, hogy halljam a szavakat, amiket a jóképű, sebhelyes arcú idegen suttogott anyám fülébe, talán egyikünk – vagy épp mindannyiunk – már sokkal korábban meghalt volna.

Vagy ha csak néhány perccel korábban érkezem, ha kézen fogom anyámat, és meggyőzöm, hogy menjünk el együtt a városból, át az erdei ösvényen, egészen a lápi kis otthonunkig, talán a titkai és azok a titkok, melyeket az én érdekemben őrzött, örökre Emarion földjében maradnak eltemetve, és nem kell sok más életnek átvennie a helyüket.

Csupán egy dolog biztos: az anyám eltűnése azon a forró, átkozott délutánon elindított egy olyan váratlan, olyan messze nyúló láncreakciót, aminek a későbbi lesújtó következményét még maguk az istenek sem tudták megjósolni.

Az én történetem pedig itt kezdődik.

ELSŐ
FEJEZET

Az elhunyt beteget, a részeg férfiakat és a vérnapot elnézve a napom nem indult túl fényesen.

Egy csapatnyi illuminált tivornyázó bukdácsolt végig Halandóváros poros utcáin, a füttyögésük és összefolyó sza vaik kellemetlen refrénként szóltak a hazautamon. Bár barangoló kezüket rendreutasítottam, nem tudtam figyelmen kívül hagyni a táskás, vöröslő szemeket, amik túl nagy érdeklődéssel követtek.

A vérnap nem segített. Hajnalban sűrű köd takarta el az eget, hogy baljós skarlátfényben fürössze a várost. Ahogy a nap egyre közelebb ért tizenkét órai csúcsához, úgy tűnt, a kora nyári hőséget még forróbb, töményebb, mérgesebb perzselésre készteti.

– Gyűlölöm az ilyen napokat – motyogta Maura.

Rápillantottam az idősebb, alacsony, pirospozsgás arcú nőre magam mellett. Megállt, rátámaszkodott a sétabotjára, hogy mézbarna szemével felnézzen az égre, miközben szája sarka rosszallóan lekonyult.

– Az Egyesülés napja a pokoli hőség nélkül is éppen elég rossz – mondta.

Egyetértően hümmögtem. Az emelkedő hőmérséklet növekvő indulatokat eredményezett, ami pedig még több harcot, még több sérülést és még több beteget.

– A gyógyítók központja kész őrültekháza lesz ma este – feleltem. – Vissza tudok menni veled, ha szeretnéd. Biztos vagyok benne, hogy a gyógyító tanoncok értékelnék a segítő kezet.

– Anyád és én kézben tartjuk a dolgokat a nap további részében. Te menj csak haza, és pihenj, nehéz volt a reggeli műszakod.

Megrázkódtam az emléktől.

Maura ráncos kezét az alkaromra tette, és megszorította.

– Nem a te hibád volt, Diem.

– Tudom – hazudtam.

Egy beteg a kezem alatt halt meg.

Fiatal volt – sokkal fiatalabb, mint ahogy megviselt vonásai sugallták, árván, megrekedve Halandóváros nyomornegyedében. Az éhhalál szélén megpróbált ellopni egy sült kacsát egy kereskedő kocsijáról, cserébe egy kést kapott a bordái közé. Mire odaértem, már túl sok vért vesztett, légzése pedig reszelőssé és vizenyőssé vált az összeomlott tüdejétől.

Nem tehettem mást, csak fogtam a kezét, és elsuttogtam a Végek rítusát. Kakaóbabszemében elhalványult az élet, míg a vidámság szakadatlanul folytatódott körülöttünk. Senki sem állt meg, hogy tiszteletét tegye, még akkor sem, amikor küszködve húztam testét a városunkat körülölelő erdőbe, hogy békésen lebomolhasson, és örökké szunnyadhasson egy takaró alatt, amit az ott talált lehullott levelekből készítettem.

Mindennek a szükségtelen gonoszsága lángra lobbantotta az indulataimat. Minden beteg halála a lelkemre nehezedik, de ez a fiú olyan fiatal volt még, a halála pedig annyira elkerülhető lett volna, hogy még inkább a vállamon éreztem a súlyát.

– Furcsa, hogy az Egyesülés napján vérnap van – szóltam, igyekeztem témát váltani. Egy fehér hajszálat a fülem mögé tűrtem, a szokatlan árnyalat még feltűnőbbé vált napsütötte bőröm barnaságához képest. Figyelmemet a ránk ragyogó, karmazsinvörös égitest felé fordítottam. – Mintha egy rossz ómen lenne.

A régi halandóvallásokban a vérnap egyet jelentett az istenek által küldött figyelmeztetéssel, hatalmas felfordulások előjele volt. Egy nemzedékekkel ezelőtti megjelenése a polgárháború – amit tisztelettel ma már csak vérháborúnak nevezünk – előestéjén csak megerősítette baljóslatú hírnevét. A mostani, ismételt felbukkanása – ráadásul az Egyesülés napján – persze hogy spekulációkat keltett.

– Badarság – felelte Maura egy legyintéssel. – Csak egy buta babona, semmi más. Eljött már két évtizeddel ezelőtt is, és semmi bajunk nem származott belőle.

– A drága kisöcsém nem értene egyet veled – válaszoltam. – Az a vérnap a születésnapomon volt.

A homlokát ráncolta.

– Valóban?

Bólintottam.

– Abban leli a legnagyobb örömét, ha emlékeztethet rá minden adandó alkalommal.

Még az istenek is tudták, hogy csak púp leszel a hátunkon, mondogatja Teller egy vigyorral az arcán, mielőtt elszökne előlem.

Megmosolyogtam az emléket, noha növekvő nyugtalanság homályosította el a gondolataimat. Közömbös kijelentései ellenére még Maura sem tudta palástolni a mély barázdát a homlokán, ahogy követte tekintetemet az ég felé.

– Csináltok valamit Henrivel ünneplésképp? – kérdezte.

Arcomat elöntötte a pír. Henri a legrégebbi és a legkedvesebb barátom volt – az utóbbi időben pedig még annál is többé vált számomra.

– Elvből elutasítja az Egyesülés napjának megünneplését – sóhajtottam. – Azt mondja, ez az év legszomorúbb napja.

– Ritka az olyan fiatalember, aki elszalasztja a lehetőséget, hogy belefulladjon az ingyenborba, hogy aztán a városban ugrándozzon következmények nélkül.

– Hidd el nekem, Maura, ha a bor halandótermék lenne, Henri lenne az első, aki ugrándozna. Körbeugrálná egész Halandóvárost. Ugrándozna a bokrokban, a szűk sikátorokban, kiugrana a ruhájából…

Maura finoman felhorkant.

– Elutasítja a leszármazottak borát?

– A leszármazottakat utasítja el.

– Ez legalább megmagyarázza, hogy miért tartja elszomorítónak az Egyesülés napját.

– Ahogy mondod.

Noha az Egyesülés napja volt a legharsányabb ünnepünk, nem olyan esemény volt, amit a legtöbb halandó szeretettel várt volna. Évmilliókkal ezelőtt, ezen a napon az Eredetként ismert kilenc halhatatlan testvér a világuk erőszakos lerombolása után menedéket keresett a miénkben, ezért létrehoztak egy mágikus egyezményt – az Egyesülést. Az Eredet minden tagja beleszeretett a népünk, Emarion népének egy polgárába. Ám ahelyett, hogy végignézték volna, ahogy kedvesük átadja magát az öregkornak, és meghal, az Eredet tagjai úgy döntöttek, hogy elhagyják örök fiatalságukat, és életüket halandó szerelmükhöz kötik.

Az Egyesülés varázslatának hatására Emarion kilenc birodalomra szakadt, melyek nevüket az Eredet egy-egy tagja után kapták, földjüket pedig átitatta a védőistenük vagy istennőjük varázsereje.

Az Eredet azt akarta, hogy ezeket a birodalmakat a kötelékükből származó ivadékok – akiket ma már leszármazottaknak hívunk – uralják, és vezessék őket egy békés és gazdag korszakba, miközben a két faj harmóniában él együtt. Az Egyesülés napja arra hivatott, hogy emlékeztessen minket – halandót és leszármazottat egyaránt – erre a magasztos célra.

Mint ahogy az gyakran megesik, amikor egy szülőnek reményteli álmai vannak a gyermekeit illetően, a dolgok nem sikerültek a tervek szerint.

– Kíváncsi vagyok, hogyan ünnepelnek a leszármazottak – tűnődtem, miközben a háztetők mögé bámultam. Messze a távolban éppen kivehetők voltak a királyi kastély lehengerlő tornyainak halvány, csillogó körvonalai.

– Az unokatestvérem ott dolgozik az egyik hatalmas házban, és azt mondja, hogy azt látni kell. Napközben lobogókat forgatnak, és gyümölcsöket falatoznak a vadvirágos mezőkön, este pedig felékszerezve, estélyiben táncolnak az Egyesülés bálján. Büféasztalok, míg a szem ellát, és zenészek játszanak reggeltől estig.

– Jól hangzik – mondtam vontatottan. – Végül is, ez az ő napjuk.

Az a nap, amikor öröklés útján megkapták a világunk feletti irányítást, csak egy volt a sok ajándék közül, amiket isteni elődeik rájuk hagyományoztak. A mi halandó őseink nem voltak ilyen jóságosak hozzánk.

– Ez szégyenteljes, ha engem kérdezel – fújtatott Maura. – Ezen a napon a leszármazottaknak és a halandóknak együtt kéne ünnepelniük, ezzel szemben ők mindent megtesznek, hogy kizárjanak minket.

– Ez igazán meglepő – mondtam közömbösen. – Máskor olyan kedvesek és vendégszeretők.

A szarkazmus ellenére valójában még sosem találkoztam egy leszármazottal sem. Noha mindössze egy rövid sétányi távolságra nőttem fel Lumnosvárostól, birodalmunk gazdag fővárosától, ami egyben az elit uralkodó osztály otthona is volt, mintha egy egész világ választott volna el tőle. Gyerekként az anyám megtiltotta, hogy bármilyen kapcsolatba lépjek velük. Ne fogyaszd az ételüket vagy a borukat! Ne kalandozz el Lumnosvárosba! Még azt is megtiltották, hogy a gyógyítói munkám során kezeljem a leszármazott betegeket.

Az alkalmankénti összetűzések a Halandóváros utcáin cirkáló Királyi Gárda brutális, kőszívű katonáival voltak az egyetlen érintkezési forma, amitől még anyám sem tudott megvédeni. Bár ma még ők is érezhetően elmaradoztak. Most, hogy kiszúrta a szemünket a reggeli ingyenborszállítmánnyal, a király visszahívta az őreit, és a mai napra már békén hagyott minket.

– Megyek a gyógyítók központjába. – Maura megállt, amint ismerős kereszteződéshez érkeztünk. Megvakarta a lábát, végigpásztázta a zsúfolt utakat, szemöldökét aggódva vonta össze. – Rendben leszel egyedül hazafelé?

– Menj csak, én megleszek. – Megpaskoltam az ikertőröket, amik alacsonyan csüngtek a csípőmön. – Tudok vigyázni magamra. Ráadásul kétlem, hogy sokan megkockáztatnák, hogy magukra szabadítsák a nagyszerű Andrei Bellator haragját azzal, hogy a lányát fogdossák.

Meleg mosoly jelent meg az arcán.

– Az apád jó ember. A nyugdíjba vonulása igazi veszteség volt Emarion seregének.

– Ő is ezt mondja minden egyes nap – feleltem egy kacsintás kíséretében.

Maura felnevetett, majd integetve elfordult.

– Boldog Egyesülést, Diem!

Visszaintettem neki, majd sarkon fordultam a város veszélyesebb, déli része felé. Maura jelenlétének figyelemelterelő hatása nélkül már sokkal erőteljesebben éreztem, milyen feszültté vált a légkör.

A fülledt meleg ellenére összébb húztam a köpenyemet a vállamon. Pont ugyanolyan védekező mechanizmus volt ez, mint az a barátságtalan grimasz, ami lefelé görbítette a számat.

Vágytam már a családom otthonának biztonságára. Az utcákon ténfergő agresszív szeszkazánok nem jelentettek újdonságot, de a mai nap… más volt. Halandóváros olyan volt, mint egy tűzszerszámos doboz, amit csak egy szikra választott el a robbanástól.

A leszármazottak borát, amit a Királyi Gárda hozott be, varázslattal bolondítják meg, hogy órákig fenntartsa a fogyasztó jókedvét, ahogy hullámról hullámra átjárja őt a boldogság. A hatás halandókon még erősebb. Egyes férfiaknak napokig sem sikerült kijózanodniuk, véget vetve ezzel Halandóváros asszonyai békéjének és nyugalmának.

És ezekből sok volt – túl sok. Pont annyi, hogy furakodnom kellett a tömegen át, ami minden csomóponton összegyűlt, az elmorgott megjegyzések pedig a flörtölőtől a buján át már az egészen erőszakosig terjedtek.

Bár figyelmen kívül hagytam őket, kezem mégis megpihent pengéim markolatán, melyek csípőm ringásának ütemére emelkedtek és ereszkedtek. Néma figyelmeztetés.

Csukott ablakok és összehúzott függönyök mögött megpillantottam azon nők ideges pillantását, akik bölcsen úgy döntöttek, hogy ezen a napon inkább bezárkóznak.

– Nahát, micsoda szépség! – szólt egy gúnyos hang a vállam mögül.

Két férfi akadt az utamba, és elég közel voltak hozzám ahhoz, hogy leheletükön megérezzem az alkohol szúrós bűzét. Borostyánszínű folyadék lötyögött a kezükben tartott korsókban.

Szitkozódtam az orrom alatt. Túlságosan elmerültem a gondolataimban, hogy észrevegyem a közeledésüket. Apám csalódott lenne – többre tanított, mint hogy ellankadjon a figyelmem, főleg ezekben a bűnnel teli sikátorokban.

Nem az az ellenség fogja megadni a halálos döfést, aki nyíltan harcol veled, okított. Az fogja, aki az árnyékból figyel, és vár. Az, aki akkor fog támadni, amikor végre félrenézel. Azoktól a ragadozóktól kell igazán félni.

Jobbára biztos voltam benne, hogy ezek a szemétládák sokkal inkább nyűgök, mint ragadozók, de ennek ellenére is rámarkoltam a tőreimre.

– Úgy látom, egy harcos fajtával találkoztunk – mondta a magasabb, ahogy állával a pengéim felé biccentett.

– Helyes, szeretem, ha ellenállnak – gúnyolódott az alacsonyabb. Ivott egy korty bort, majd nyelvével végigsimított lepedékes fogán, én pedig majdnem viszontláttam az ebédemet.

A magas előkapott egy harci kést, és megforgatta a markában.

– Milyen nehéz pengéket hordasz magadnál. Túl nehezek, hogy egy olyan kis hölgy kezelje őket, mint amilyen te vagy. Szerintem át kéne adnod nekünk.

– Az összes pénzeddel együtt – tette hozzá az alacsony. Ellépett a barátjától, hogy a hátam mögé kerüljön.

Oldalra léptem, hogy elvágjam az útját, csakhogy a mozdulat folytán a hátam a beárnyékolt zsákutcába került, ez pedig kezdett kihozni a sodromból.

– Fiúk, nincs jobb dolgotok, mint hogy nőket zaklassatok a hazaútjukon?

– Zaklatni? – Az alacsony sértődötten a mellkasához kapott. – Mi egyszerűen csak ünnepeljük az Egyesülés napját.

Felhúztam a fél szemöldököm.

– Kétlem, hogy áldott Lumnos Anya helyeselné az efféle ünneplést.

Az arckifejezése keményebbé vált.

– Hát, áldott Lumnos Anya mehet, hogy megfagyjon a pokol gleccserén az egész rokonságával együtt.

Libabőr futott végig a tarkómon. Az Eredet elleni istenkáromlást halállal büntették, és a leszármazottak bőségesen megfizették azokat a halandókat, akik hajlandóak voltak feldobni a sajátjaikat és jelenteni az eretnekeket. Ha ez a fickó ilyen tiszteletlenül, egyenesen a szemembe sértegette Lumnos istennőt, akkor feltehetően nem azt tervezte, hogy hagy szabadon elmenni.

Ami azt jelentette, hogy sürgősen el kellett tűnnöm.

Tettem még néhány lépést hátra, és merészen vetettem egy kurta pillantást a vállam mögé. Túl későn vettem észre, hogy az utca, ahová behátráltam, egy magas téglafalban végződött.

A magas fintorgott, és közelebb hajolt.

– Mi baja van a szemednek, kislány?

Ostoba próbálkozásként hunyorítani kezdtem, hogy leplezzem, de a baj már bekövetkezett.

– Fortos tökeire, ő is egy közülük.

– Leszármazott vagy? – sziszegte az alacsony. Próbálta előkapni a kését, aztán lefagyott. Rájött, hogy ez rossz ötlet.

Megforgattam a szemem.

– Ha az lennék, gondoljátok, hogy ezen a szemétdombon élnék?

A magas közelebb jött még egy lépéssel.

– Akkor miért nem barna?

A halandóknak csak barna szeme lehetett, ami egy újabb következménye volt az Egyesülés varázslatának. Természetesen a szivárvány kedveltebb árnyalatait a leszármazottak birtokolták, csakúgy, mint sok más gyönyörű dolgot Emarionból. Minden birodalom leszármazottjainak megvolt a maguk szemszíne, Lumnos leszármazottjainak tekintete például a kék különböző árnyalataiban pompázott. Azonban erejüket és hibátlan szépségüket figyelembe véve elképzelhetetlen volt számomra, hogy valaki összetévesszen egy leszármazottat egy halandóval, mindegy, milyen színű a szeme.

Ez volt az én mentsváram. Amikor a barna szemem és gesztenyehajam, amivel születtem, váratlanul színtelenné vált kamaszkorom kezdetén, az egyszerű arcom, nyúlánk testem és átlagos középszerűségem volt az, ami végül meggyőzött mindenkit arról, hogy én nem egy leszármazott gyerek vagyok álruhában.

– Egy gyerekkori betegségben vesztettem el a szemszínem – siettem a válasszal. – Most pedig, ha megbocsátotok… – Feléjük indultam, de ők lecövekelt lábbal az utamat állták.

– Ha nem vagy leszármazott, bizonyítsd! – Az alacsony kikapta kését a hüvelyéből, és felém nyújtotta, pengével előre. – Mutasd meg, hogy tudsz-e vérezni!

Pechemre ez egy valóban eszes kihívás volt. A felnőtt leszármazottaknak acélerős a bőrük, halandófegyverek által sérthetetlen. Ha egy volnék közülük, a pengéje nem tudna megsebezni. Ám ha halandó volnék…

Közelebb lépett, és késének hegyével a levegőbe döfött. A fém annyira közel került hozzám, hogy láttam az élére hártyaként rászáradt vért.

– Gyerünk, kislány! Csak nyújtsd ki a kezed! – somolygott. – Csak egy kicsit fog fájni.

Az ujjam megrándult a késztetéstől, hogy előrántsam a tőreimet. Használhattam volna apám tanításait, hogy elvágjam a kezüket, az arcukat, a lágyékukat. Könnyű menekülés lett volna anélkül, hogy bárki is halottként végezné.

De ha megtenném, elkerülhetetlen lenne, hogy a gyógyítók központjában kössenek ki. Az én gyógyító központomban.

Felfordult a gyomrom a gondolattól, hogy kitegyem a fiatal tanulóinkat ezeknek az állatoknak. Jómagam tanoncként túl sok Egyesülés napját töltöttem azzal, hogy igyekeztem elkerülni a lengedező öklöket és a matató kezeket.

Hideg zsibbadás sejlett fel a gondolataim mögött. Vághatnék egy kicsit mélyebbre, megcélozhatnám a megfelelő vénát. Biztosra mehetnék, hogy soha többé ne botorkáljanak ki ebből a sötét sikátorból, vagy egyáltalán bármelyikből. Talán a világ jobb hely lenne nélkülük.

Még sosem oltottam ki emberéletet. Gyógyítóként a segítésre esküdtem fel, nem a gyilkolásra. És nem akartam olyan lenni, mint a gonosz leszármazottak, hogy istent játszom, miközben úgy osztogatom a halált, akár egy pakliból a kártyákat.

Bár amikor a saját életem a tét…

Túlélés, visszhangzottak apám szavai a fülemben. Bármilyen áron, bármilyen végkimenetellel. Először a túlélés, csak aztán számolj a következményekkel.

Szinte túl gyorsan történt ahhoz, hogy látni lehetett volna. Az egyik pillanatban a férfi még felém lendült, egy leheletnyi szellő végigsimított a bordáimon, ahogy a tőre hegye megakadt a tunikámban, és kilyukasztotta az anyagát. A következő pillanatban végtagjaim már egy olyan koreografált harci himnuszra repültek, amit a testem álmában is képes lenne zengeni.

Roppant egyszerű volt elkerülni a hadonászó, alkoholmámoros csapásaikat, hogy aztán egymás után én mérjek rájuk ütéseket. Térd az ágyékba. A tenyerem éle a torkukra. Egy marék por az arcukba hajítva. Minden egyes támadásnak az volt a célja, hogy csak annyira tegyem őket mozgásképtelenné, amennyire szükséges.

A magas felüvöltött, majd térdre zuhant. Arcán csorogtak a könnyek, ahogy szeme azzal küszködött, hogy megtisztítsa magát a homokos törmeléktől.

Mellette a barátja a hátán feküdt, a torkát szorította, és levegőért kapkodott.

– Halott vagy! Halott!

– Azt mondtad, szereted, ha ellenkeznek. – Átléptem vonagló testükön, felnyaláboltam az elejtett késeiket és a csípőjükön lógó kétélű kardjaikat. Talán nem volt elég kurázsi bennem, hogy megöljem őket, de attól legalább vissza tudtam őket tartani, hogy mérgüket a következő, útjukba botló nőn vezessék le.

Újabb porfelhőt rúgtam a szemükbe, ami egy következő kör vonyítást idézett elő.