A fordítás alapjául szolgáló kiadás

Chelsea Abdullah: The Stardust Thief. The Sandsea Trilogy: Book One

Orbit – Hachette Book Group, New York, 2022

Copyright © 2022 by Chelsea Abdullah

All rights reserved

Ez egy kitalált történet. A nevek, szereplők, helyszínek és események a szerző képzeletének szüleményei, s a szerző fiktív módon használta fel őket. Bármilyen hasonlóság valós eseményekkel, helyszínekkel, valamint élő vagy holt személyekkel csak véletlen egybeesés lehet.

Fordította

Berki Éva

Borítóterv

Hlatki Dorottya

Hungarian translation © Berki Éva, 2024

Magyar kiadás © Hitel Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó Kárpáti Gábor Csaba

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

Szerkesztette Tornai Szabolcs

A szöveget gondozta Takács Andrea

Műszaki szerkesztés Szabó Eszter

hitelkonyvkiado.hu

ISBN 978 615 6702 39 5

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Édesanyámnak, aki mindig támogatta
a szavak és az írás iránti szeretetemet.
Édesapámnak, aki megtanított
az emlékezetünkben őrzött történetek erejére.

És nővéremnek, aki mindig kért még egy mesét.

Ez nektek szól.

A dzsinnek meséje

Egyszer volt, hol nem volt…

Világunk a dzsinneké volt, azoké a halálra ítélt lényeké, akik elveszett szellemként kóborolnak a sivatagban. Velünk, emberekkel ellentétben, akik a földből teremttettünk, a dzsinneket az istenek egy ősi lángból formálták, így több száz évig élnek, és a mágia használatának képességével is felruházták őket. Ezért egyes dzsinnek képesek alakot váltani, mások pedig tüzet lehelni vagy egy szempillantás alatt körbeutazni a világot.

A dzsinnek egy ideig azt tették, amit az istenek parancsoltak: szerették és ápolták a nekik adott világot, ahol béke honolt. Bár a legtöbb dzsinn hálás volt az isteneknek, élt hét dzsinnkirály, akik elégedetlenek voltak sovány varázstudományukkal, és elégedetlenségüknek pusztítással adtak hangot. Vad szeleket teremtettek, amelyek kifújták a vizet a tavakból és a tengerekből, és forró lángokat, amelyek elégették a füvet, és csak homok maradt utána.

Amikor az istenek látták a királyok pusztítását, úgy döntöttek, hogy megbüntetik őket. Megadták nekik, amire a legjobban vágytak: erősebbé tették a mágiájukat, de az ellenőrizhetetlenné vált. Varázserejük olyan erős volt, hogy lyukakat égetett a homokba, elsüllyesztette a városaikat, és a dzsinnek eltűntek erről a világról.

Eltűnésük nyomán az istenek megteremtettek minket, embereket. Lehet, hogy nem tudunk varázsolni, és halandók vagyunk, de hűségesen szolgáljuk az isteneket.

Vannak, akik úgy vélik, hogy hitünkkel kell helyreállítanunk az életet ebben a sivár világban. Azt beszélik, hogy csak azért maradt meg a természet, mert vannak vadászok, akik elfogják a szökött dzsinneket, és feláldozzák őket az isteneknek. Azt állítják, hogy a dzsinnek ezüst vére tele van élettel, hogy képes a homokot vízzé változtatni, a fákat és a növényeket virágba borítani.

Ám nekünk nem kell ilyen csavaros dolgokban hinnünk.

Ne feledd, Laila: nem minden dzsinn gonosz.

Luli sok mindent eltemetett azóta, hogy az anyja utoljára elmesélte neki ezt a történetet.

A nevét. A múltját. A szüleit.

De ezt a történetet soha nem felejtette el.

1. Luli

A Félszemű Kereskedő azt javasolta Luli an-Nazarinak, hogy egy szerény kis vitorlás bárkán találkozzanak, így ő értelemszerűen egy szerény kis vitorlás bárkára számított. Ez a hajó azonban sem kicsi, sem szerény nem volt. Épp ellenkezőleg.

Az Aisam egy óriási hajó volt, teljes vitorlázattal, tágas fedélzettel, lenyűgözően sokféle helyiséggel és magas árbóckosárral. Minden szempontból nagyon szép hajó volt. Ha Luli utasként járt volna itt, szívesen felfedezte volna.

Luli azonban nem utasként volt itt, hanem mint az Éjféli Kereskedő, a nagy tiszteletnek örvendő mágiaárus, és azért jött, hogy találkozzon egy ügyféllel, de az igencsak megvárakoztatta. Holdfelkelte első órájában foglak hívatni – szólt az üzenet. Csakhogy a holdfelkelte első órája már elmúlt, és Luli még mindig a fedélzeten várakozott, csillagmintás kereskedői köntösébe öltözve, amely igen feltűnő darab volt.

Hátat fordított a bámészkodó, jól öltözött utasoknak, és a horizontra koncentrált. Az eget nem pöttyözték ismerős csillagképek, az éjszaka sötét volt, és komor, ami aligha javított a hangulatán. Felsóhajtott, ebben az órában valószínűleg már vagy tucatszor.

– Bárcsak most a gyík alakodban lennél! – mondta a férfinak, aki mellette állt.

A férfi megbillentette a fejét, hogy ránézzen Lulira. Bár zord arckifejezése alig változott, mintha kissé felhúzta volna a szemöldökét. Az egyiket legalábbis biztosan.

– És miért jönne az olyan jól ebben a helyzetben?

– A fedélzet alá osonhatnál, és benézhetnél az ügyfelünk szobájába. Emberi alakodban használhatatlan vagy.

Az umbrabarna bőrű férfi nem szólt semmit, de hallgatását könnyű volt megfejteni. Luli már kilenc éve ismerte – elég régóta, hogy megértse minden manírját és varázstrükkjét. Már nem lepődött meg, ha alakot váltott, vagy ha tűz táncolt a szemében, amikor elérzékenyült. Most éppen azért hallgatott, mert tudta, hogy Lulinak nem tetszene a mondanivalója.

– Varázslatot kínálunk neki – mondta Luli. – A legkevesebb, amit tehet, hogy időben megjelenik az általa javasolt találkozón.

– Ne gondold túl! Lesz, ami lesz.

– Bölcs tanács, ó, hatalmas dzsinn! – motyogta Luli az orra alatt.

Kádir egy pillanatra elmosolyodott. Szerette ugratni Lulit, amit a kereskedő egyébként csak tőle viselt el.

Luli éppen azon gondolkodott, hogy betör a hajó belsejébe, amikor közeledő lépteket hallott. Megfordult, és meglátott egy fehér köpenyes férfit.

– Éjféli Kereskedő. – A férfi meghajolt. – Raszul al-Dzsazín küldött, hogy elvigyelek a kijelölt találkozóhelyre.

Kádirral egymásra néztek. A férfi rezzenéstelen arckifejezése azt sugallta: mondtam, hogy ne aggódj.

– Már ideje volt. – Luli Kádirra mutatott. – Ez itt a testőröm. Ő is velünk jön.

A küldönc bólintott, majd átvezette őket a színes ruhába öltözött nemesek tömegén, amíg el nem értek a túlsó oldalon lévő sötét hátsó ajtóhoz. Sajátos módon kopogtatott, majd egy zömök férfi ajtót nyitott, és átvezette őket egy gyengén megvilágított folyosón. Egy másik ajtóhoz értek, ahol másfajta kopogás következett. Hallatszott, hogy valaki beteszi a kulcsot a zárba, majd a küldönc kinyitotta az ajtót, és intett nekik, hogy lépjenek be.

Luli Kádirra nézett. Nem szólt semmit, amit Luli úgy értelmezett: csak utánad. Elmosolyodott, mielőtt bebújt volna az ajtón.

Az első dolog, amelyet észrevett, hogy a helyiségben zsoldosok vannak: hárman álltak a kis szoba egy-egy sarkában. A fedélzeten lévő, ragyogó köntösben pompázó nemesekkel ellentétben az ő öltözékük többnyire fegyverekből állt.

Luli lelki szemei előtt vérontás és gyilkosság jelent meg. Látta az anyját, amint kétségbeesetten integet egy üres köcsöggel, és azt mondja neki, hogy bújjon el. Az apját, amint vérbe fagyva fekszik.

Mély lélegzetet vett, hogy megnyugodjon. A szoba közepén egy alacsony asztal állt, mögötte egy zöld ruhába öltözött kereskedő ült egy párnán. Raszul al-Dzsazínnek címéhez hűen csak fél szeme volt, amely sárgásbarna színben pompázott. A másik csupán egy fénylő fehér gömb volt, amelyet forradásos bőrrétegek fedtek. Orra úgy festett, mintha már sokszor eltörték és helyre tették volna, magas homloka pedig egyszerre volt lenyűgöző és ormótlan. Halványan ismerős volt: Luli elgondolkodott, hogy talán elment a bódéja mellett valamelyik szúkban. A kereskedő elmosolyodott, felfedve arany, bronz és fehér fogait.

– Éjféli Kereskedő! Micsoda öröm, hogy teljes életnagyságban láthatlak! Elnézést kérek, hogy megvárakoztattalak. Fontos vendégeket szórakoztattam. – A férfi tekintetével végigpásztázta Lulit.

Luli elképzelte, mit lát: egy alacsony, törékenynek tűnő nőt, aki fehér pöttyökkel tarkított kék bársonykendőt visel. Luli találóan csillagpornak nevezte a mintát. Ez volt a törzse hagyományos mintája. A nadzsima törzsé. Az Éjlakók törzséé.

Ahogy lenni szokott, a Félszemű Kereskedő jobban megbámulta félig eltakart arcát, mint a ruháját. A legtöbb férfi, akivel üzletelt, úgy próbálta megfélemlíteni, hogy egyenesen a szemébe nézett.

Soha nem működött.

– Tessék. – A férfi az asztal másik oldalán lévő párnára mutatott. – Foglalj helyet!

Luli hátrapillantott Kádirra, aki nem mozdult az ajtó mellől. Bár a Félszemű Kereskedő nem vett róla tudomást, a zsoldosok gyanúsan méregették. Kádir nem mutatta jelét annak, hogy zavarnák. De hát ő ritkán mutatta bárminek is a jelét.

Luli leült.

A Félszemű Kereskedő kezet nyújtott.

– Raszul al-Dzsazín. Megtiszteltetés.

Luli viszonozta a kézfogást.

– Luli an-Nazari. – Gyorsan elhúzta a kezét, nehogy a férfi tekintete elidőzzön a vasgyűrűin.

– Be kell vallanom, nem számítottam rá, hogy az Éjféli Kereskedő ilyen fiatal.

Ó, igen. Mert húszévesen az ember olyan fiatal.

Luli kedvesen rámosolygott a férfira.

– Te azonban pontosan olyan vagy, mint amire számítottam. Félszemű, meg minden.

Csend. Aztán a kereskedő meglepő módon felnevetett.

– Igen, innen kaptam a címemet. Biztosan kitaláltad, hogy emiatt hívtalak ide ma este. Feltételezem, nálad van az elixír, amit kértem. – Luli bólintott. Raszul megköszörülte a torkát. – Nos, akkor hadd lássam!

Luli belenyúlt a zsebébe, és kivett egy érmét. A kereskedő kétkedve figyelte, ahogy Luli elrejti az ujjai közt. Az asztal mellől nem láthatta az érem két oldalát: az egyik oldalon egy dzsinn harcos, a másikon egy szultán volt. Valahányszor feldobták, mindig mást mutatott.

Ember, dzsinn, ember, dzsinn.

– Nem emlékszel az egyezségünkre? – Luli felemelte az érmét.

Raszul összeráncolta a homlokát.

– Már fizettem.

– Egy részét már kifizetted. Most a másik felét is ki kell fizetned.

– Nem fogok fizetni olyan varázslatért, amelyet még nem láttam a saját szememmel.

Luli igyekezett nem tudomást venni a körülötte álló fegyveresek tekintetéről. Semmi sem történhet velem. Hiszen itt van Kádir.

Luli közömbösséget színlelve megvonta a vállát, miközben a táskájába nyúlt. A feneketlen zsák: Kádir így hívta, mert látszólag végtelen volt.

– Ha csak abban hiszel, amit látsz… – Kivett egy fiolát. Kicsi volt, nem nagyobb, mint Luli kisujja. Amint a Félszemű Kereskedő megpillantotta a benne lévő csillogó folyadékot, megpróbálta kikapni Luli kezéből.

Luli eltüntette, bedugta a köntöse ujjába.

– Először kérem a pénz másik felét.

– Az akár víz is lehet!

– És? Ha víz, akkor visszaveszed az aranyadat. – A szobában sorakozó fegyveresek felé mutatott. – Ezért vannak itt, nem? Hogy az üzlet a terv szerint menjen.

A Félszemű Kereskedő összeszorította ajkait, és csettintett az ujjával. Az egyik férfi egy erszényt nyomott Raszul kezébe, s ő azt átnyújtotta Lulinak. A nő végigpásztázta a benne lévő érméket, s hogy megbizonyosodjon róla, nem akarják átverni, feldobta a kétveretű érmét. Az embert mutató oldalra esett. Igaz.

Luli odaadta a férfinak az üvegcsét.

– A kért varázsszer: a megújulás elixírje.

A Félszemű Kereskedő elragadta tőle, s miközben a dugóval babrált, Luli elmosolyodott a kendője alatt. Annyira izgatott volt, hogy remegett a keze.

Ha tudná, milyen könnyű ilyen varázsszerhez jutni.

Tekintete Kádirra siklott. Bár a dzsinn arckifejezése rezzenéstelen volt, mint mindig, Luli önelégült mosolyt képzelt az ajkára. Eszébe jutottak a szavak, amelyeket aznap mondott, amikor megosztotta vele Raszul kérését: Egy dzsinn vére embernek a legjobb gyógyír.

Nem véletlenül nevezték a megújulás elixírjének.

Ez nyilvánvalóvá vált, amikor a Félszemű Kereskedő belepislogta a szemébe az üvegcse ezüstös tartalmát. Luli figyelte, ahogy csillogó könnycseppek csorognak végig az arcán, és ragyogni kezd a bőre. De míg ez a hatás csak átmeneti volt, a kereskedő vak szemével valami maradandó történt.

Írisze közepe úgy telt meg színnel, mint ahogy egy tintafolt szétterül a pergamenen. Minden egyes pislogással egyre nagyobb lett a folt, majd a feketeség sötétbarnává világosodott.

Valóban gyógyír.

Hamarosan már nemcsak az úgynevezett elixír hullott a szeméből, hanem valódi könnyek. Még a zsoldosok sem tudták leplezni a döbbenetüket, amikor Raszul mindkét szemét rájuk szegezte.

– Dicsértessenek az istenek! – suttogta.

Luli elvigyorodott.

– Nos, megérte az árát?

– Egy ilyen csoda megfizethetetlen. – Raszul könnyfoltos arcát dörzsölgette, gondosan kerülve meggyógyult szemét. – Légy ezerszer áldott, Luli an-Nazari!

Luli meghajtotta a fejét.

– Ahogy te is. Adhatok egy tanácsot? – Raszul a szemébe nézett. – Szerintem találj ki magadnak egy új címet. A Félszemű kissé melodramatikus.

A férfi nevetésben tört ki. Luli legnagyobb meglepetésére azon kapta magát, hogy vele együtt nevet. Miután Raszul befejezte a dicsérését, és meghívta egy pazar lakomára még aznap estére, Luli távozott.

Luli és Kádir összenéztek, miközben visszasétáltak a folyosón. A dzsinn felemelte a kezét, hogy megmutassa a gyógyuló sebhelyet, amelyet néhány napja okozott magán.

– Súkran, ó, szent, felbecsülhetetlen csoda – tátogta Luli hangtalanul.

Kádir vállat vont. Úgy festett, mint aki próbál nem mosolyogni.

Anya és Baba meghalt. A szavak csak úgy cikáztak az agyában. Minden alkalommal, amikor Laila eltemette őket, újra felbukkantak: nem volt menekvés.

Ha a dzsinn nem rángatja keresztül a sivatagon, már napokkal ezelőtt megadta volna magát a bánatnak. Ám Kádir még akkor is kitartott, amikor teste elnehezült a fáradtságtól. Laila eleinte megvetette érte, sőt, félt tőle.

A félelem végül elszállt. Először vonakodássá, majd vereségérzetté alakult. Mit számít, hová viszi a dzsinn? Azt mondta neki, hogy az apjától kapott iránytű egy városba vezeti őket, de a nőt nem érdekelte a város.

Nem törődött semmivel.

Sok napfelkelte elteltével összeesett. Sírni akart, de mellkasa túl nehéz volt, szeme pedig túl száraz. A dzsinn türelmesen várt. Amikor a nő nem kelt fel, fölkapta, és a vállára vette. Laila kénytelen volt belekapaszkodni, miközben Kádir megmászott egy sziklát.

Aznap este, miután a dzsinn egy ujjcsettintéssel tüzet gyújtott, kivett a zsebéből egy érmét.

– Nézd! – Ökölbe szorította a kezét, és amikor kinyitotta, tenyere üres volt. Lailában akaratlanul is feltámadt a kíváncsiság. Amikor megkérdezte, hogy varázslat volt-e, a dzsinn megint ökölbe szorította a kezét, majd amikor kinyitotta, az érme ismét a tenyerén volt.

– Csak egy trükk – mondta.

Laila alaposan megnézte az érmét. Külföldi pénznek tűnt, egyik oldalán egy szultán arca, a másikon pedig egy lángokkal körülölelt dzsinn volt látható.

– Két birodalom van ezen a világon – magyarázta Kádir. – Az embereké és a dzsinneké. Így ennek az éremnek is két oldala van.

Eltüntette, majd újra elővarázsolta az érmét, de mozdulatai olyan gyorsak voltak, hogy a nő nem tudta követni.

– Lehet, hogy ez csak egy trükk, de maga az érme varázslatos. Bármilyen helyzetben megmondja, hogy valami igaz és helyes-e.

Laila kezébe nyomta az érmét.

– Próbáld ki! Dobd fel, és ha az emberi oldalt mutatja, a válasz igen. Ha a másik oldalt, a válasz nem.

Laila nem hitt volna benne, ha mindez néhány nappal ezelőtt történik. A dolgok azonban megváltoztak. Már nem volt annyira naiv.

– A családom meghalt – suttogta, és feldobta az érmét. Az emberi oldalt mutatta.

Nagy levegőt vett, és újra megpróbálta.

– Egy dzsinn mentette meg az életemet. – Ember.

Könnyek szöktek a szemébe, amikor az érme megint az emberi oldalt mutatta, megerősítve a helyzetét. Igaz. Igaz. Igaz.

– Egyedül vagyok. – Vállát zokogás rázta, miközben a levegőbe dobta az érmét. Az lepattant a térdéről, és elgurult, vissza a dzsinnhez. Kádir néhány pillanatig nem szólt semmit. Aztán csendben a nő kezéért nyúlt, és a tenyerére helyezte az érmét.

Dzsinn.

Kádir rázárta Laila ujjait.

– Nem vagy egyedül – mondta. – Már nem.

Luli elmerült az emlékeiben, és szórakozottan tüntette el az ujjai között a kétveretű érmét, amikor másnap reggel visszatért az Aisam fedélzetére. Az előző esti tömeg szétoszlott, és a matrózok nem törődtek vele, amikor egyszerű barna köntösében elsétált mellettük. Az arcát eltakaró sál helyett könnyű kendőt viselt, amelyet lazán tekert a feje és a válla köré, hogy jobban érezze a napsütést az arcán. Mint mindig, most is megkönnyebbülés volt az üzletkötés utáni napon levetni a kereskedői ruháját, és névtelenségbe burkolózni.

Szintén megkönnyebbülés: a távolban kirajzolódott Madina ismerős, homályos sziluettje.

Luli elmosolyodott a város látványától.

– Kádir, látod ezt?

A dzsinn, aki most gyík alakot öltött, és halkan duruzsolt a fülébe, megmozdult a vállán. Helyeslő hangot adott ki.

Luli közelebb húzódott a hajó korlátjához. A napfény még a narancssárga homokfátyolon keresztül is elég erős volt ahhoz, hogy kivehesse Madina nagy sivatagi városának épületeit. A tetején állt a szultán palotája, amely gyönyörű fehér kupolás tornyokból és a nap felé törő minaretekből állt. Minden oldalról színes épületek vették körül: kő- és faházak, kupolásak és laposak, magasak és zömökök. És valahol ezeknek az épületeknek a közepén, a görbe, kanyargós sikátorok szívében volt az otthona. Az otthonuk.

– Vajon hogy van Dália? – Kádir közvetlenül a fülébe duruzsolt, hangja kisebb termetének köszönhetően sokkal lágyabb volt.

– Akárhogy is van, sokkal jobban lesz, amikor beugrunk a bérleti díjjal.

Kádir csettintett, s Luli még mindig nem tudta, hogy a fogával vagy a nyelvével csinálja-e.

– Igen, most megszabadulunk a táskánkban lévő összes érmétől – panaszkodott a dzsinn.

– Nem adom oda neki az összes bevételünket.

– Tudod jól, hogy legutóbb a véremmel üzleteltél.

Luli elfojtott egy mosolyt, ahogy a válla fölött a matrózokra nézett. Bár a férfiak távolról sem voltak kecsesek, önkéntelenül arra gondolt, hogy könnyed mozdulataik táncra hasonlítanak, miközben előkészültek a kikötésre.

– Szeretnéd, ha megtartanám a vérdíjadat?

– Nincs szükségem az emberi aranyadra – sziszegte Kádir.

– Ó, milyen kár. Pedig azt hittem, hogy szívesen költenéd borra vagy nőkre. Tudod, hogy a kereskedők nem fogadják el az emlékérméidet. – Luli az ujjai között lévő kétveretű érmére pillantott.

– Luli?

– Hm? – A nő a zsebébe csúsztatta az érmét.

– Hallottam, hogy a szultánról beszélnek.

Luli elfojtott egy nyögést, megfordult, és végignézett a fedélzeten. A matrózokon kívül néhány szétszórt embercsoportot látott. Elsétált közöttük, és közönyös arccal hallgatózott. Bármennyire is nem érdekelte a szultán, nem engedhette meg magának, hogy figyelmen kívül hagyja a pletykákat. Hiszen bűnözőként mindig is igyekezett elkerülni az uralkodó embereit.

Hallotta, ahogy két matróz káromkodva elmondja a véleményét, egy pár tiltott szerelmet vall egymásnak, és fültanúja volt egy furcsa találós kérdésnek is, de a szultánról semmit sem hallott.

Már éppen feladta a reményt, amikor meglátta, hogy Raszul al-Dzsazín egy férfival beszélget, aki a szultán őrségének egyenruháját viseli. Luli gyorsan félrenézett, és lelassította a lépteit, ahogy közeledett feléjük.

– A szultán tanácsosai ki vannak borulva – mondta az őr.

Raszul felhorkant.

– Miért nem küldi el a koronaherceget, hogy keresse meg az ereklyét?

Az őr a kereskedő irányába pillantott. Luli megragadott egy arra járó matrózt, és a legkedvesebb modorát elővéve, megkérdezte tőle, tudja-e, hol fognak kikötni. A matróz válaszolt, de Luli nem figyelt. Legalábbis nem rá.

– Valóban létezhet ilyen kincs? – kérdezte Raszul.

– A pletykák szerint a szultán néhai felesége említette az egyik történetében.

Luli köszönetet mondott a matróznak, és oldalra billentette a fejét, hogy hallja Raszul válaszát.

– Szegény ember. Tényleg elhiszi, hogy Sáfia úrnő történetei igazak?

Az őr vállat vont.

– A gyilkosságokat meg tudta állítani velük, szóval talán igen. – Gyászos csönd következett. Minden sivataglakó tudott a szultán feleséggyilkosságairól, ahogyan mindenki tudott Sáfiáról is, aki történeteivel véget vetett a mészárlásnak. Ő éppúgy legenda volt, mint a meséi.

– Őfelsége úgy véli, hogy az egyik történetében van valami, ami segíthet neki győzelmet aratni a dzsinnek felett.

– A dzsinnek felett? Azok olyanok, mint a legyek; nem lehet kiirtani őket. – Raszul hangja mormogássá halkult. Mire a szél Luli fülébe sodorta a beszélgetést, már valami másról volt szó.

– De mesélj nekem erről a csodáról! – mondta az őr. – Úgy hallom, maga az Éjféli Kereskedő adta át neked az elixírt. Van fogalmad róla, hogyan jutott hozzá?

– Nincs. De azt hiszem, nem nevezhetnénk csodának, ha tudnánk. – Raszul felnevetett. – Ettől függetlenül áldom az isteneket a szerencsémért. Nem gondoltam volna, hogy ilyen készségesen elfogadja a kérésemet.

Kádir Luli fülébe sóhajtott.

– Az emberek miért az isteneknek hálálkodnak olyan dolgokért, amelyeket nem is ők tettek?

– Mert bolondok, és hisznek a sorsban – felelte Luli keserűen. Ha léteznek is ezek az istenek, szempillájuk sem rebbent, amikor meggyilkolták a családját.

Válla felett hátrapillantott a derengő városra. Most már elég közel voltak ahhoz, hogy a kikötőben álló, a hajó felé integető embereket is ki tudja venni. Megfordult, és a hajó orra felé vette az irányt, hogy jobban lásson. Mögötte az őr még mindig beszélt.

– Milyen kár, hogy eltűnt! Szerettem volna látni ezt a legendás kereskedőt.

Raszul felsóhajtott.

– Az biztos, hogy felvágták a nyelvét, de milyen ritka drágakő! Ha nem tűnt volna el tegnap este, meggyőztem volna, hogy vacsorázzon velem Madinában. El tudod képzelni, hogy az Éjféli Kereskedőt vezeted a karodon?

Luli ismét arra gondolt, mennyire megkönnyebbült, hogy ma reggel levehette kereskedői ruháját, és letörölte a szeméről a kadzsalt. Mert ha a Félszemű Kereskedő azzal a szándékkal hívta meg vacsorára, hogy hivalkodjon vele, akkor a nő behúzott volna neki egyet.

– Szóval – suttogta Kádir a fülébe. – A szultán egy ereklyét keres. Gondolod, hogy megtaláljuk, mielőtt elküldi a kopóit a felkutatására?

Luli megállt a hajó orránál, és szótlanul bámulta a várost. Kinyújtotta a karját, hagyta, hogy a szél belekapjon köntöse ujjába. Kádirnak volt annyi esze, hogy elhallgatott. Később majd beszélnek ereklyékről, aranyról és mágiáról. De most hadd ne gondoljon minderre! A világ egyetlen, egyszerű igazsággá változott.

Hazaértek.

Tartalom

A dzsinnek meséje

1. Luli

2. Mázen

3. Luli

4. Mázen

5. Luli

6. Mázen

7. Aisa

8. Luli

9. Mázen

10. Luli

11. Luli

12. Mázen

Amir és a lámpa története

13. Luli

14. Mázen

15. Luli

16. Aisa

17. Mázen

18. Luli

19. Mázen

20. Aisa

21. Luli

22. Mázen

23. Luli

A Dűnék Királynőjének története

24. Mázen

25. Luli

26. Luli

27. Mázen

28. Aisa

29. Mázen

30. Luli

31. Mázen

32. Luli

33. Mázen

34. Aisa

35. Luli

36. Luli

37. Mázen

38. Luli

39. Luli

40. Mázen

41. Luli

42. Mázen

43. Luli

44. Aisa

45. Mázen

46. Luli

47. Aisa

48. Mázen

49. Luli

50. Mázen

51. Luli

52. Mázen

Sáfia története

53. Mázen

54. Luli

55. Aisa

56. Luli

57. Mázen

58. Aisa

59. Mázen

60. Luli

61. Luli

62. Aisa

63. Luli

64. Mázen

65. Luli

66. Mázen

67. Aisa

68. Mázen

69. Luli

70. Luli

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált betűtípusok

Aladin – SIL Open Font License

Eagle Lake – SIL Open Font License

Baskervville – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License