Nemere István

KEDVES LEHALLGATÓINK

NEMERE ISTVÁN

KEDVES

LEHALLGATÓINK

Budapest, 2021

KEDVES LEHALLGATÓINK

© Nemere István

Szerkesztő

Bokor Pál

Tördelés, nyomdai előkészítés

Kiss András

Címlap

Dézsi Ibolya

A kiadásért felel

az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press Kiadó

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

www.atlanticpress.hu

E-mail: atlantic.new@atlanticpress.hu

Minden jog fenntartva

© Atlantic Press Kiadó, 2023

ISBN: 978-963-557-033-1

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ: A VILÁGBAN

Az Ókor kevéssé ismert „csodái”

Egy kis technikatörténet

A kínai rendszer

Egy régi lehallgatási botrány: Watergate

Edward Snowden háborúja

A Pegasus színre lép

A botrány

MÁSODIK RÉSZ: A PEGASUS MAYGARORSZÁGON

„Felháborító és megalázó”

„Én is célpont lehetek?”

Hogyan lehetünk Pegasus-áldozatok?

Megszólal a lehallgatási szakértő

Az ügyvédek hallgatnak?

Egy kis (nem annyira titkos) statisztika

A kis magyar Watergate

Közjáték 1: Mit gondolnak az emberek

Közjáték 2: Mivel állunk szemben?

„A Pegasus miatt én nem kaptam infarktust...”

A tanár úr esete

Közjáték 3: Az adatgyűjtők

Vacsora hét személyre

„Kétségbeejtő és félelmetes”

Háborgó világ

Közjáték 4: Az arab hercegnő

Hazai vizeken

Búcsú a magánélettől

A FÜRKÉSZEKRŐL

Előszó

Valaha én is azt hittem, hogy az emberiség történetében a legrégebbi szakma a prostituáltaké. Később a sírásókra tippeltem, de ma már tudom, hogy van egy sajátos „ágazat”, amelynek képviselői történelmünk homályába vesző, nagyon régi korszakaiban is jelen voltak és tevékenykedtek: ők voltak a kémek.

Az ősemberek hordája sem csak úgy menetelt bárhol és gondtalanul. Nagy meglepetések érhették őket egy rettenetes vihar, rájuk támadó kardfogú tigrisek vagy más veszedelmek formájában. Szükség volt a fürkészekre, akik előttük jártak, és ha méretes szakadék került az útjukba, más útra terelték társaikat. A veszélyekre figyeltek, de ha egy másik horda területére tévedtek, akkor kikémlelték az ellenséget.

Ez nyilván így volt az ókorban is, amire van egy meglepő írásos forrásunk is. Mégpedig maga a Biblia. Mózes IV. könyvének 13. része így kezdődik:

„Azután pedig elindula a nép Haseróthból és tábort ütének Párán pusztájában. És szóla az Úr Mózesnek, mondván: Küldj férfiakat, hogy kémleljék meg a Kánaán földét, melyet én adok Izrael fiainak…”

Kicsivel később, amikor már kijelölték a fürkészeket, az Úr részletesebb utasításaival így folytatódik a történet:

„Menjetek fel erre dél felől és hágjatok fel a hegyre és nézzétek meg a földet, hogy milyen az, és a népet, amely lakozik azon: erős-é vagy erőtlen, kevés-é az vagy sok? És milyen a föld, amelyben lakozik az: jó-é az vagy hitvány, és milyenek a városok, amelyekben lakozik. Táborokban vagy erősségekben lakozik-é? És milyen a föld: kövér-é az vagy sovány, van-é abban élőfa vagy nincs?”

A Biblia maga is néven nevezi ezeket a személyeket: „A kémek visszatérnek és elcsüggesztik a népet”. Merthogy nem sok jó hírt hoztak. De ez már egy másik történet, hiszen őseink eleinte csak a természet titkait fürkészték, nem pedig egymáséit.

Ami igazán „herceggé” tette a kémeket – ahogyan az imént idézett bibliai sorokban is nevezik a fürkészeket –, az a szakmai kiválóság. Nem lehet véletlen, hogy hasonló címmel jelent meg egy alapmű is a világ legjobbjainak tartott izraeli kémekről (Every Spy a Prince. A Complete History of Israel’s Intelligence Community, 1990). Igen, a nagyon jó kémek a huszadik század közepétől máig ismét „hercegnek” hiszik magukat, akik felette állnak a közönséges embereknek, persze nem úgy, ahogyan a sokszor önmaguk paródiájának is beillő James Bond-filmekben láthatjuk.

De ne is menjünk tovább. A lényeg az, hogy kémek mindig voltak, vannak, és beláthatatlan ideig még lesznek is. Mi több, ennek a sajátos „iparágnak” az egyik szakága: a lehallgatás, amiről ebben a könyvben szó lesz, szintén sokkal régebbi, mint gondolnánk. Csak hát a mai lehetőségek messze meghaladták már a régi korok legravaszabb trükkjeit is. A technika ezen a téren is szédületes fejlődést produkált. A kérdés csak az, hogy kinek a javára.

NEMERE ISTVÁN

ELSŐ RÉSZ

A VILÁGBAN

Az ókor kevéssé ismert „csodái”

Szókratész tanítványa, Xenophon (a fiatalabb olvasók kedvéért, akik már nem tanultak ógörögül: a név „idegenbarátot”, „idegeneket kedvelőt” jelenti, ami a mai migránsozós időkben példaértékű lehet) görög történetíró (i.e. 424-355 körül) nagy csodálója volt Kürosz (Cyrus) perzsa királynak. Igaz, hogy 150 évvel később élt, mint a király, de egy egész könyvet írt róla. Ebben többek között leírta, hogy Kürosz mennyire fontosnak tartotta a titkos információk gyűjtését.

Xenophon írta Küroszról: „Azt mondották róla, sok szeme és füle van. E füleket és szemeket nagy ajándékokkal szerezte. Igen nagyvonalúan jutalmazta meg azokat, akik mindent jelentettek neki, ami számára fontos volt. Sok embert bírt rá arra, hogy állandó jelleggel használja szemeit és füleit, s kikémlelje mindazt, ami a királynak előnyére válhat… Mindenkit meghallgatott, aki azt állította, hogy valami fontosat tud vagy figyelt meg… Az emberek óvakodtak attól, hogy valami rosszat mondjanak a királyról, mintha maga hallhatná azt… Szinte úgy tűnt, mintha mindenütt jelen lenne. Azokban az időkben mindenki úgy viselkedett, mintha mindazok, akik hallótávolságon belül voltak, a király szemei és fülei lennének”.

Ugye, milyen ismerősen hangzik a történet? Úgy tűnik, bő kétezer év alatt a módszer maga nem, csak annak technikai eszközei változtak.

Az ókori Bizáncban (ma Istanbul, magyarosan Isztambul, Törökország) egykori nagyhatalom lévén, valóságos kémközpont működött évszázadokon keresztül. Sejthetjük, hogy az ennyi időn át tartó szakadatlan tevékenység közepette idővel kifinomultak a módszerek és az eszközök is. Időszámításunk kezdete után a 600. év körül a bizánci katonai felderítés létszáma legkevesebb 400 fő volt, és embereik jelen voltak a hadba induló sereg összes századánál. Ezek a kémek mindenre figyeltek, mindent le- ki- és meghallgattak, és azt természetesen azonnal jelentették feletteseiknek. Ha a sereg úton volt, ezek az illetők beszereztek minden információt, nem csak az útvonalról, a viszonyokról, az útjukba kerülő városok, sőt államok népeiről, de arról is, hol lehet ivóvízhez jutni. Mindig abból a tartományból szervezték a kémeket, amelyeken a sereg átvonult.

A központi hatalomnak azonban természetesen voltak, hogy úgy mondjam, civil kémei is. Ezek beszéltek a népes birodalom minden nyelvén. Bizáncnak mindenki gyűjtötte az adatokat: a kereskedők és a „kereskedők” (valójában titkosügynökök), a diplomaták, a misszionáriusok. Olykor még gyerekeket is beszerveztek. A fedőszerv a „Barbárok ügyeivel foglalkozó hivatal”, ottani és akkori nevén a Scrinium barbarorum volt. Tipikus fedőszerv, ahogyan a mai gyakorlatban is találkozhatunk ilyennel, méghozzá igen gyakran. E „hivatalnokok” dolga volt felügyelni az idegenből érkezettekre, elsősorban a követségek tagjaira. Később a szovjet KGB gyakorlatában is találkoztunk a régi bizánci módszerek némelyikével. Például azzal, hogy minden, az országba érkező külföldi követség mellé adtak egy „összekötőt”, aki segített intézni az ügyeket a nagyvárosban, ám közben napi rendszerességgel jelentett a főnökeinek.

Nos, a korabeli postaszolgálatot is a „Barbárok ügyeivel foglalkozó” hivatal intézte. Magától értetődő, hogy ha egy bizánci követséget menesztettek valahová külföldre, annak tagjai között is volt legalább két ügynök. Ők egymásról sem tudták ugyan, hogy melyik az a másik, de azt tudniuk kellett, hogy van még valaki... Vagyis, ha valamit elhallgatnak a főnökök előtt és azt nem jelentik, a főnökség úgyis megtudja. Ám ilyen esetben a főnökök tudomást szereznek arról is, hogy az egyik ügynök elhallgatott valamit. Lehet, hogy az ellenségnek dolgozik...? Mindenesetre a hivatal vezetőjét a császár minden reggel soron kívül fogadta. Az pedig nyilván ilyenkor számolt be arról, mi jutott tudomására az elmúlt huszonnégy órában.

Izgalmas regényt lehetne írni (vagy filmet lehetne forgatni) arról, hogyan csempészték ki Kínából az ott féltve őrzött ipari titkot, a selyemhernyó tenyésztés alapjait. Nyugaton évezredeken keresztül még azt sem tudták, hogy azt a légiesen könnyű és a hölgyek által olyannyira kedvelt, rendkívül drága anyagot egy kicsinyke állat, a selyemhernyó termeli, amelyik szederfák leveleivel táplálkozik. Nagy volt a csábítás, mert végül is két sikeres akcióról tudunk: az egyikben megvesztegetett kínai előkelőségek csempésztek külföldre selyemhernyó-gubókat és szedermagvakat. A második esetben magukat zarándokoknak álcázó keresztény szerzetesek vitték ugyanezt a „kombót” (gubó + szedermag) Bizáncba.

A magyar történelemből is ismerünk két hasonló esetet. Az egyik az volt, amikor egy szekszárdi apát kihallgatta a nála megszállt összeesküvő urak terveit arról, hogyan fogják meggyilkolni az uralkodót, Mátyás királyt. Az apát még aznap éjjel lovas futárt indított és figyelmeztette a királyt. Ebben az esetben állítólag nagy szerepet játszott a kémény – vagyis hogy az apát úr, talán nem egészen véletlenül, a kandalló mögött, a másik helyiségben a kémény nyílása mellett üldögélve hallgatta ki az összeesküvőket. A futár időben célba ért, a király megmenekült, a hatalom ellen szervezkedő urak kevésbé jól jártak.

A középkor végén a nagyhatalmú, horvát származású erdélyi kancellár, Martinuzzi fiatal korában kályhafűtő volt a fejedelmi palotában. Hála a korabeli szövevényes kályha- és kéménytechnikának, az élelmes fiatalember több fontos beszélgetést is kihallgatott, majd az az így szerzett értesülések birtokában tört egyre feljebb. Pap lett, majd főhivatalnok, afféle erdélyi „mini Macchiavelli”, fontos titkok tudója, aki bizonyára soha nem felejtette el, hogy kandallók, kályhák és kémények nyílásainak közelében jobb nem megszólalni…

A modern korban persze már ritka az olyan eset, amikor egy ember a szájával beszél, egy másik meg a közelben lapulva a fülével hallgatja, amit mond. A huszadik században a technika óriási lépéseket tett előre. Persze ezután is nagy szerepe volt (és mint tudjuk: van) a mások illegális le- és kihallgatásának leleplezési, hírszerzési céllal. Az első jelentős eredményeket ezen a téren a rádiólehallgatás hozta meg.

Ezzel máris az újkorba érkeztünk, melynek legelejéről két jellemző esetet emelünk ki. Az első a sokak számára nagyon emlékezetes 1905-ös orosz-japán háborúban történt. Az akkori két tengeri hatalom hajói már közeledtek egymáshoz. A japánok kiszolgált hajókból egész rádiós őrláncot állítottak fel a Koreai-félsziget körül, hogy jelezzék, amint megpillantják az ellenséget. A rossz időben, ködben vonuló csaknem 50 orosz hadihajót a japánok a nem túl kedvező láthatósági körülmények ellenére is kikémlelték. Egy ilyen japán hajó az orosz flotta közepébe keveredett és rádiójelentéseket küldött haza, nyilván arról, hogy hol járnak most az oroszok. A cári flotta parancsnoka bár sejtette a veszélyt, nem adott utasítást a japán hajó elsüllyesztésére, sőt, a rádióadásait sem zavarták. Ez a mulasztás aztán napokkal később majdnem a teljes orosz flotta – azaz a cári birodalom teljes Csendes-óceáni haderejének – pusztulásához vezetett. Az oroszok hatalmas hibát követtek el, hogy nem zavarták meg a japánok rádióadásait, így váltak egy sajátos háborús „lehallgatás” áldozataivá.

A másik esetre 1914 augusztusában, az első világháború kezdetén az orosz-német fronton került sor. Az oroszok két sereggel támadtak Kelet-Poroszországra, vagyis a balti országokra és kelet-lengyelországi tájakra. Az oroszoknál még nem minden alakulatnak volt rádiója, és amelyiknek mégis akadt, annak kódkönyve nem volt, vagyis az alakulatok nyílt szöveggel rádióztak, és a parancsnokság is úgy küldte az utasításait. Königsbergben (ma: Kalinyingrád, Oroszország) ült az ő rádióiknál két német férfi: egy katonatiszt és egy egyetemi professzor. Mindketten tökéletesen beszélték az orosz nyelvet. Mindent vettek, értettek és továbbítottak a német hadvezetéshez. Később azonban már nem elégedtek meg a lehallgatással: orosz nyelvű megtévesztő parancsokat is küldtek az éterben, mintha ők lennének a frontokat irányító orosz főparancsnokság. Mondanom sem kell, hogy ezek után az orosz támadások sorra omlottak össze.

És akkor máris rátérhetünk a saját dolgainkra, hiszen hasonló ügyekről a magam életéből is tudok mesélni. Méghozzá két, egymással meglehetősen ellentétes politikai rendszer idejéből. Az első kalandom ugyan nem kifejezetten a lehallgatással függ össze, mégis ügynökök kémtevékenységét jelenti, amely ellenem irányult. Jóval a rendszerváltás után tudtam meg, hogy miután 1966-ban az akkori házasságom miatt kiköltöztem Lengyelországba, a lengyel „szervek”, konkrétabban az SB, azaz a Biztonsági Szolgálat azonnal megfigyelés alá vont. Ott és akkor éppen így nevezték a politikai titkosrendőrséget. Persze az ő véleményük szerint csúnya dolgokat műveltem az írásaimmal, ami miatt aztán 1972 januárjában az említett szervezet civilruhás, ámde szerfölött fegyveres alakulata megrohamozta az albérletemet. Elkoboztak tőlem 4000 oldalnyi magyar nyelvű szöveget, amelyek az akkori viszonyok között valóban felforgató jellegűek voltak. Szerencsére köztük volt a Gagarin nem-repüléséről szóló majdani könyvem első változata, amely aztán kisebb formátumban, újraírva 1990 nyarán, majd alaposan feldolgozva, bővítve 1997-ben látott napvilágot. Azért mondom, hogy „szerencsére”, mert az, hogy valaki a szocialista táborban kételkedik Gagarin repülésében és elsőségében a világűrben, annyira abszurdnak tűnt, hogy ezt a renitens huszonéves fiatalembert nem vették igazán komolyan.

Miután 1972-ben meglehetősen kalandos körülmények között hazatelepültem, sokoldalas orosz nyelvű „esetleírásukat” átküldték Budapestre, és onnantól kezdve egészen 1989 végéig a magyar titkosszolgálatok vették át az „őrzésemet” (értsd: megfigyelésemet). 1996-ban, majd tíz évvel később egy még nagyobb adag megfigyelési aktát bocsátottak rendelkezésemre az illetékesek. Ezekből megtudtam, hogy hányszor küldtek rám „újságírókat” vagy éppen „könyvtárigazgatókat”, akik beszámoltak a nyilvános beszédeimről, utazásaimról.

Korábban, 1965-ben, még a katonai hírszerzés is foglalkozott velem. Igaz, hogy csak két hónapig voltam katona, mivel 44 napi titkos éhezés után az egészségi állapotom megromlása miatt gyorsan elküldtek, de ezalatt a két hónap alatt is megfigyeltek.

Egyszóval az aktámból figyelemmel kísérhettem, hogy miket műveltem ama összesen 23 év alatt. A jellemzésemből pedig megtudhattam, hogy mindig is „a népi demokrácia nyílt ellenségének vallotta magát”, ami persze igaz is volt. Az 1981-ben kezdődött lengyel események kommentálásával szintén „kihúztam a gyufát”.

És akkor most jöhet a poén: a géppel írott jellemzésem végén valaki kézzel odaírta 1989 novemberi dátummal (vagyis egy hónappal azután, hogy hivatalosan is búcsút vettünk az úgynevezett „szocializmustól” és Magyarország már szabad köztársaság lett), hogy „társadalmi veszélyessége megszűnt”. Nagy megkönnyebbülés lehetett volna ez a magyar társadalomnak, ha értesül róla! Én meg ekkor tudtam meg visszamenőleg, hogy majd’ negyedszázadon keresztül veszélyes voltam a társadalomra!

Ennek az ügynek voltak és vannak további leágazásai, amikkel most nem óhajtok foglalkozni, mert nem tartoznak szorosan a könyv témájához. Csak jelezni szeretném, hogy a hatalom gyanakvása és félelme sajnos többnyire nem rendszerfüggő. Egy ilyen embernek – aki már gyerekként ellenséges voltam a Rákosi-, majd a Kádár-rezsimekkel, felnőttként pedig annál tudatosabban is szemben álltam velük – egy következő politikai rendszerben sem volt rendben a szénája.

Merthogy már a rendszerváltás után, 1995-ben ismét történt valami. Ahogyan abban a bizonyos 23 évben nem is sejtettem, hogy megfigyelnek, jelentgetnek rólam, sőt provokatőröket küldenek rám, hogy baráti alapon kiszedhessék belőlem a nem is nagyon titkolt ellenérzéseimet – most, öt évvel a Magyar Köztársaság megalakulása után alig akartam hinni, ami bekövetkezett.

1995 júliusában történt. Akkor Esztergomban éltem egy kis családi házban. Hiába voltam úgymond „híres író” már 1989 előtt, évről évre megismételt telefon-kérelmemre mindig elutasító válasz érkezett. Most így utólag, az akkori események fényében ezen nagyon csodálkozom: miért nem adtak nekem telefont? Hiszen akkor kényelmesen lehallgathattak volna! (A fiatalabbak kedvéért: a mobiltelefonokat még fel sem találták, kevés kiválasztottnak lehetett otthon vonalas készüléke, ha pedig elment otthonról, automata, pénzbedobós utcai telefonfülkékből hívhatott bárkit, de ismét csak azok közül, akiknek volt vonalas telefonjuk…)

Szóval öt évvel a rendszerváltás után megint kaptam egy pofont. Egy nyári estén többször egymásután megszólalt a telefonom, belehallóztam, de senki sem válaszolt. Ez ismétlődött legalább hat alkalommal a következő félórában. Én persze egyre ingerültebben szóltam bele. Viszont a háttérből valamiféle műhely-zajt hallottam. Mintha a háttérben valamilyen készülékek, berendezések kattogtak volna, minden másodpercben voltak ilyen zajok. Egy pillanatra úgy is érezhettem magamat, mintha valamilyen gyári üzemcsarnokban lennék. Csak emberi hangot nem hallottam.

Amikor hetedszer is megszólalt a telefon, olyasmi történt, amire nem számíthattam. Végre hallottam egy hangot, egy emberi beszédet! De azt hiszem, a tisztelt olvasó soha ki nem találná, kinek a hangja szólt a telefonból:

Az enyém!

Egy ismeretlen szerkezet szóról szóra visszajátszotta az előző félóra teljes hanganyagát. Vagyis mindent, amit beszóltam a telefonba az első, a második, a harmadik, stb. hívás alkalmával! Talán mondanom sem kell, hogy egy kicsit megdöbbentem. Mert ez számomra egyértelműen azt jelentette, hogy a telefonom lehallgatás alatt áll. Aminthogy az is biztosnak látszott, hogy a lehallgató berendezés enyhén szólva nem tökéletes. Tévesen hívott engem sokszor egymás után, sorozatban, de ilyenkor is teljesítette a rábízott feladatot: felvett minden szót, amit én mondtam a készülékbe. Elég fontos műszaki hiba lehetett ott abban a rejtélyes központban!

Megjegyzem, akkoriban SZDSZ-MSZP kormány volt hatalmon, a titkosszolgálatokat pedig egy Nikolits nevű alakra bízták 1995 és 1998 között. Létezett akkor már egy törvény, mely szerint akiket lehallgattak, de nem jutottak eredményre, azokat utólag értesíteni kellett a műveletről. Hadd mondjam ki: soha, egyetlen esetről sem hallottam, amikor valakit az akkori magyar hatóságok értesítettek volna. Engem sem értesítettek, természetesen. Ma meg már, ha jól sejtem, nincs is ilyen törvény.

Hogy mi baja lehetett velem annak a kormánynak, máig sem tudom. De ha elég sokáig élek még, ezt is megtudom. Addig is tudomásul veszem, hogy nagy valószínűséggel valahol ismét hízik egy akta, amelynek a „felzetére” (titkosszolgálati szakzsargon) már körmölik a „bűneimet”…

Nem privatizálni akartam a fenti sorokkal. Inkább azért idéztem a saját élményeimet, mert nem árt, ha egy írónak személyes tapasztalatai is vannak arról, amiről ír. Ilyenkor tud igazán együttérezni a lehallgatottakkal és ilyenkor tudja megérteni, mi játszódik le bennük, amikor erről értesülnek.

E rövid történelmi viszatekintés befejezéseként engedjen meg az olvasó mégegy fontos megjegyzést. Tévedés azt gondolni, hogy a mai Magyarországon csak a titkosszolgálatok foglalkoznak hírszerzéssel. Mint arról a továbbiakban szó lesz, van még más ilyen intézmény is, amiről a laikusok nem is sejtik, mire képes.

Egy kis technikatörténet

Az előbbiekből már sejthető, hogy a lehallgatások történetének első két-két és fél ezeréves történetében az emberi fül és a hanghullámok természetes terjedése játszotta a főszerepet. Egyszerűbben fogalmazva: a lehallgatott beszélt, a lehallgató pedig a saját fülével hallgatta és igyekezett megjegyezni minden szót, ami megbízójának fontos lehet. Vannak itt maguktól értetődő törvényszerűségek: nem a szegények hallgatták ki, mit beszélnek a gazdagok, hanem fordítva, a lázadástól, összeesküvéstől a vagyonukat, hatalmukat féltők küldték szét egy egész országban, birodalomban a „füleiket”, és a „szemeiket”, mint olvashattuk a perzsa király esetében. Elmondható: nem volt a történelemben egyetlen sikeresen működő hatalom sem, amely ezt a sajátos szolgálatot (szolgáltatást?) nélkülözhette volna.

Így ment ez évszázadokon keresztül. A néhai, dicstelen halált halt Hailé Szelasszié etiópiai császár (1892-1975) birodalmában, őfelsége majd’ félévszázados uralkodása alatt több titkosszolgálat is működött hatalmas lehallgató-apparátussal. Mivel a császár nem kedvelte a modern technikát, a lehallgatások a fentebb leírt ősi módon zajlottak. Viszont a császár azért működtetett párhuzamosan legalább három titkosszolgálatot, mert azoknak elsősorban egymástkellett figyelniük! Minden napja úgy indult, hogy a palota kertjében sétált fél-egy órát. Előbb az egyik, majd a másik, és végül a harmadik szolgálat vezetőjével beszélgetett, aki beszámolt neki az elmúlt 24 óta eseményeiről. Persze mindegyikük a maga szemszögéből, vagyis elmondta, hogy az emberei, azaz a „fülei és szemei” mit tudtak meg a másik két szervezetről! Így a császár mindvégig nyugodt lehetett, mert semmi sem történhetett az országában, amiről ne tudott volna, ráadásul egyik titkosszolgálat sem mert ellene összeesküvést szőni, mert még a szándék stádiumában lebuktak és mehettek a kivégzőosztag elé. Hailé Szelasszié végül is egy Moszkvából vezényelt, marxista katonatisztek által kirobbantott katonai puccsnak esett áldozatul.

Természetesen idővel a technika is betört ebbe a világba. Az előző fejezetben futólag már említettem, hogy amikor megindultak a rádióadások, ezzel máris alaposan megváltozott a helyzet. Az ellenség kényelmesen megtudhatta, amit a másik fél közöl, például egy fronton a parancsnokság utasításokat küld a csapatoknak, hogyan mozogjanak, mit tegyenek, hol támadjanak, hol és hogyan védekezzenek. Ez a korszak nem tartott sokáig, mert az addig csak írásokban, rajzokban létező kódolás és dekódolás helyét modernebb technika váltotta fel. Bár mint azt tudjuk a második világháború történetéből, volt egy kegyetlen, de csöndes és főleg láthatatlan frontvonal is, ahol a két szembenálló fél kódfejtői és kódolói feszültek egymásnak. Erről sokkötetes művet lehetne írni, de mi most maradjunk annál, amit lehallgatásnak nevezünk. Erről 50, 40, 30 évvel ezelőtt sem beszéltek sokat. Minden szakmának megvannak a maga titkai, miért éppen a titkosszolgálatoknak ne lennének? Túlzás nélkül elmondhatjuk, hogy nekik csak titkaik vannak.

Ezek némelyike azonban időről-időre napvilágra kerül. Ez történt annak az emlékezetes esetnek a kapcsán is, amikor 1942 nyarán az elfoglalt Kijevben egy német tábornok előzékenyen felajánlotta villáját a fiatal Horthy István kormányzóhelyettesnek, hogy ott töltsön el pár napot a frontszolgálat közepette ifjú feleségével, Ilonával. A villában előzőleg rengeteg titkos mikrofont szereltek fel, a közelben pedig éjjel-nappal füleltek a lehallgatók. A magyarul zajlott párbeszédeket később áttették magyarról németre. Hogy miről beszéltek ott a fiatal házasok, azt már tudjuk, éppen Ilona emlékirataiból. De amit mi csak évtizedekkel később ismerhettünk meg, azt a német titkosszolgák már egy nappal később tudták: nevezetesen azt, hogy az ifjabb Horthy erősen német- és náciellenes volt. Ha hazamegy a frontról, mondta fiatal feleségének, akkor majd ráveszi az apját, hogy szakítson Hitlerrel. Aligha lehet véletlen, hogy pár nappal később a katonai pilóta István gépe lezuhant a fronton, pedig ellenséggel akkor nem is találkozott. Legalábbis a levegőben nem...

A nácik – ez köztudomású – előszeretettel használták a lehallgatást. Ezt tették például a berlini „Kitty Szalonban”. Ez voltaképpen egy luxus-bordélyház volt, amelyet teljes egészében az egyik német titkosszolgálat működtetett már a második világháború előtt és részben alatta is. Ide jártak az előkelő külföldiek, diplomaták és mások – nem tudván, hogy kivétel nélkül az összes ott dolgozó hölgy náci ügynök, és minden szobában mikrofonok közvetítik az ott elhangzó beszélgetéseket a lehallgatókhoz. Amikor még nem találták fel a magnetofont, gyorsírók jegyezték a szavaikat, éjjel és nappal.

Valami hasonlóval – persze jóval kisebb skálán és technikai lehetőséggel – próbálkozott a szovjet és a magyar titkosrendőrség is. Moszkvában évtizedeken át kedvelt módszer volt az, hogy csinos orosz lányokat „küldtek rá” diplomatákra és más gyanús külföldiekre, azok információkat szedtek ki belőlük, vagy csak olyan kompromittáló helyzetbe hozták őket, hogy aztán kénytelenek voltak úgy táncolni, ahogyan a KGB, a szovjet titkosszolgálat fütyült. Megbízható források szerint ez az ügynökfogó módszer máig sem változott, csak kibővült és olykor nagyon rangos vendégeket is sikerül ezzel tőrbe csalni. Egy-egy kompromittáló, akár csak pár perces video csodákra képes. Akit így lefilmeztek, az mindenre képes azért, nehogy azt a videót meglássa a világ. (Nem bizonyítható, de több forrás állítja, hogy így szervezték be az oroszok Donald Trumpot is és ezért hívták az Egyesült Államok igazi elnökét 2016 és 2020 között Vlagyimir Putyinnak…)

A lehallgató szakma jeles képviselői ma már módot találnak arra is, hogy ne egy személyt, hanem egy-egy elektronikus eszközt hallgassanak le! IKözismertté vált példa erre, hogy a 2000-es években a Pekingbe látogató Angela Merkel német kancellárasszony laptopját a szállodai szobájában elrejtett letapogató készülék néhány perc alatt teljesen leürítette, átfolyatott minden benne lévő tartalmat a kínai titkosszolgálat rendszerébe.

A legegyszerűbb és szinte feltűnésmentes, nagyon nehezen felfedezhető lehallgató eszköz az úgynevezett „poloska”. Igen találó elnevezés, mert ha valahol elszaporodik, igencsak „csípős” és kellemetlen tud lenni, sok bajt okozhat és általában okozott is (ennek a módszernek a fénykora a mobiltelefonok feltalálása előtti időkre esik).

A „poloska” egy zárt áramkörű, alacsony frekvenciájú hangátviteli készülék. Általában egy mikrofonból, néhány vezetékből, erősítőből áll, ami az információkat egy magnetofonba közvetíti, de ehhez csatlakoztatható egy fülhallgató is. Általában úgy szerelik be, hogy igénybe veszik a házban, lakásban amúgy is létező vezetékeket, például a telefondrótot Jó a csengővezeték is… Megtehették azt is, hogy egy vonalas, asztali telefonkészüléket bekapcsolhattak akkor is, ha arról a gazdája azt hitte, hogy a kagyló kikapcsolt állapotban hever a helyén. (Ebben igazán nagyok a román kommunista titkosszolgálat tagjai voltak, amint azt a titkosszolgálati főnökük, a Nyugatra szökött Pacepa tábornoktól tudjuk.) Vagyis a mit sem sejtő állampolgárok beszélgetnek egy, a szobában lévő használatlan telefonkészülék mellett, és nem is sejtik, hogy valakik minden szavukat hallják. Régebben azt is megtehették, hogy a telefonkagyló beszélőmembránján keresztül a főelosztóba szerelt miniatűr magnó segítségével rögzíthették a beszélgetést. Természetesen a telefonon át folytatott beszélgetéseket így is, meg úgy is felvehették, hogy azt egyenesen a telefonközpontban hallgatják le (ezt ma, a mobiltelefonok világában is megtehetik, és meg is teszik sokfelé a világban, nálunk is, a módszer szinte kockázatmentes és kényelmes). Bonyolultabbak valamivel az elemes miniatűr adókészülékek, amelyek az elem kimerüléséig folyamatos, élő „közvetítést” adnak a lehallgatott helyiségből.

Mondanom sem kell, hogy amiről a fentiekben szó volt, az ma már ipari műemléknek számít és az itt-ott megőrzött efféle berendezések múzeumokban láthatók. De az 1990-es években megjelent „kémészeti” szakkönyvekben még a legújabb technika vívmányaként emlegették a gyufafej nagyságú adókat. Például azt, amit vendéglátóhelyeken alkalmaztak: a koktélba dobott, olajbogyónak álcázott miniatűr készüléknek a beléje dugott gyufaszál volt az antennája. Ezt természetesen a beavatott személy kapta a maga italában, a másik igazit kapott, és ha akarta, meg is ehette azt. Az ál-bogyóba beletörött volna a foga, de ami rosszabb: kiderült volna a lehallgatás ténye. A vendéglátóipar mellesleg kedvelt helye volt az efféle akcióknak.

Az ilyen „poloskák”, vevőkészülékek már akkor is a kereskedelemben kapható tranzisztoros és gyakorta magnóval kombinált rádiókat használtak. De sokáig élt a stabil telefon kagylójába beszerelt, a laikus számára megkülönböztethetetlen kis alkatrész, amely legalább 100 méter távolságig közvetítette a beszélgetések tartalmát. Ha bevetették az úgynevezett „háromvezetékes” módszert, akkor jött az, amit már említettem: a telefon azután is közvetítette a szobában elhangzó beszélgetéseket, ha letették a kagylót. El kell ismerni, hogy az emberi találékonyság végtelensége ebben a szakmában is megmutatkozott.

Hosszan sorolhatnánk a többi módszereket is, amelyek már a múlt század végén használatban voltak. Ezek egyik igen fejlett változata volt a lézeres ablak-letapogatás. A lehallgatni kívánt helyiség egyik ablakára kívülről alig észrevehető miniatűr szerkezetet telepítettek, ami közvetítette az ablaktáblák rezgését, vagyis a bent elhangzó szavakat, amelyek, ha minimális mértékben is, de megrezegtetik az ablakok üvegtábláit. Később ez a rendszer már odáig fejlődött, hogy láthatatlan lézersugarakat küldtek az akár egy kilométerrel távolabb található épület szóban forgó ablakára, és úgy hallgatták ki az ott folyó beszélgetéseket.

A lehallgatott anyagokat a mai technikával gyerekjáték rögtön műholdra küldeni. Így például a CIA, vagy bármely más amerikai hírszerző ügynökség azonos időben hallgatja, amit a világ bármelyik pontján beszélnek a lehallgatott személyek, tartózkodjanak Bahreinban, Pakisztánban vagy Uruguayban. Az ügynökök a maguk jelentéseit már infravörös technikával továbbítják. Igaz, ez is elavul hamarosan.

Amikor elérkezett az elektronika korszaka, megváltozott a helyzet. Eleinte kémrepülőgépekkel (is) vették fel a lehallgatások tartalmát, de manapság már műholdak végzik el a jelek továbbítását. A Föld körül alacsony pályán gyorsan keringő műholdak is megfelelőek erre, de alkalmasabbak a 35.810 kilométer magasságban keringő úgynevezett „stacionárius” műholdak. Ezek sebessége ugyanis megegyezik a Föld forgási sebességével, vagyis, ha egyszer azon a pályán elhelyezték, akkor elvileg örökké ugyanazon pont felett fog lebegni és közvetíteni. Ilyeneket használnak a GPS-technikához, a globális telefonösszeköttetésekhez, a tévéközvetítésekhez, és ma már a kémtechnikának is nélkülözhetetlen elemei.

A szokványos és hagyományosan értelmezett lehallgatás már messze nem úgy működik, mint a „régi időkben” (értsd: a huszadik század második felében).

Talán az sem meglepő, hogy napjainkban a műholdak is képesek megfigyelni a Földön élő emberek különféle tevékenységeit. Természetesen elsősorban az elektromos-elektronikus eszközökkel továbbított információk jutnak el a kíváncsi fülekhez. Senkinek ne legyenek kétségei: az angolszász országok által működtetett „Echelon” lehallgató-rendszer a fent említett technikai eszközökön kívül még számos másfélét is használ, és gyakorlatilag mindent lát és hall, mindenről értesül, amit ezen a bolygón információáramlásnak hívnak. Vagyis az Echelon „fülei” minden telefonbeszélgetést hallanak, azokat is, amelyek zárt vezetékekben futnak. Ez a technika korlátlan lehetőségeket biztosít a civil vagy a hadászati, katonai hírközlés lehallgatásához. Behatol minden résbe, és éppen úgy hallja a mobiltelefonokkal folytatott beszélgetéseket korlátlan számban, ahogyan veszi az interneten továbbított szövegeket, email-eket, de egyéb anyagokat is, például képeket, filmeket, akármit.

Mindez persze olyan iszonyatos mennyiségű anyagot eredményez, amit sem egy, sem száz, sem tízezer ember nem képes feldolgozni, főleg nem belátható időn belül. Az így kapott anyag nagyobb része (vitatják, hogy mekkora része, de abban mindenki megegyezik, hogy minimum a 70-80 százaléka) tökéletesen érdektelen a lehallgatók számára, viszont ezeket ki kellene válogatni a többi közül… És még az így megmaradt rész is olyan sok, hogy a percenként többszáz nyelven áradó adathalmazzal az emberek nem bírnának el. Ezért alkalmazzák az úgynevezett „vezérszavas” technikát. Vagyis vannak állandó szavak, amelyekre reagál a számítógépes elemző rendszer, ilyenek például a „bomba”, „urán”, „merénylet”, „atom” vagy „nukleáris” szavak és ezeknek számos változata, beleértve még az időről időre változó szleng-szavakat is.

Talán fölösleges hozzátennem, hogy ez a gigantikus lehallgatás és anyaggyűjtés nem csak néhány nyelven folyik, hanem zajlik a kisebb, kevéssé ismert nyelveken is. Manapság a nemzetközi viszonyok alakulásától függően sokszor izgalmasabb anyag lehet egy pastu nyelvű beszélgetés valahol az éterben Pakisztán és Afganisztán között, mint két amerikai polgár beszélgetése Seattle és Miami között. Persze témája válogatja… Az pedig szinte magától értetődő, hogy farszi (Irán) nyelven éppen olyan sok beszélgetést hallgatnak le, mint kínai vagy arab nyelven, különösen a világ egyes „gyanús” régióiban.

Vannak továbbá időleges, ideiglenes vezérszavak, amelyekre a számítógépes elemző rendszer reagál, bármilyen nyelven is „hallja” azokat. Vagyis, ha zajlik valahol a világban egy akció, akkor annak fedőneve, a főbb szereplők neve, stb. bekerül a vezérszavak közé, és ha az akciónak már nincs folytatása, sem jelentősége, törlik őket. (Bár, mint látni fogják az Edgar Snowdenről szóló fejezetben, rengeteg olyan anyag van, amit időtlen időkig, mondhatni „örökké” megőriznek.) Helyettük mások kerülnek be, és ennek a folyamatnak nem is látni a végét, állandóan zajlik az információáradat efféle szelektálása. Arról nem is szólva, hogy mint tízegynéhány évvel ezelőtt kiderült, az „Echelon” és a hasonló rendszerek nemcsak az ellenséges országokat, szervezeteket és személyeket figyelték-figyelik meg, hanem a szövetségeseket is. Az Egyesült Államok, Nagy-Britannia, Kanada, Ausztrália és Új-Zéland által közösen működtetett rendszer (ezt a kémipari együttműködést már a második világháború végétől folytatják „Öt Szem” néven) a világ legnagyobb füle, gyakorlatilag nincs előtte titok.

Ehhez két dolgot teszek még hozzá. Az egyik az, hogy ma már legalább ilyen globális lehallgatási rendszert működtetnek a kínaiak, az oroszok, kisebb arányban a franciák, és ezt a felsorolást még folytatni lehetne. A másik hozzáfűznivalóm: mielőtt a tisztelt olvasó vállat vonna azzal, hogy „Mi közöm hozzá? Kit érdekelnének az én telefonbeszélgetéseim?”, gondoljon arra az ügyre, ami miatt ez a könyv is megszületett. És legyen „nyugodt”: az ő beszélgetései is nap mint nap bekerülnek egy számítógépes elemző programba, lehet, hogy nem is csak az amerikaiaknál… És megvannak valahol azok a mondatok is, amelyeket az olvasó a Julcsi néninek, a nagynénjének mondott tegnap, meg a Józsinak a múlt héten vagy tavalyelőtt. És benne van már az adattárban az is, amit a szerelmének vagy szeretőjének suttogott a telefonba, vagy írt neki e-mailben, aminthogy minden hasonló üzenetküldésének nyoma marad valahol – senki sem tudja, meddig.

Kétségtelen, hogy az Echelon – jelentése: „harcvonal” – a legrégebbi és legátfogóbb efféle intézmény, amely már több mint 60 éve (!) működik. Az öt említett ország földrajzi elhelyezkedése folytán a világnak egy-egy nagyobb részét figyeli meg és azt teljesen lefedi. Egyik telepe az angliai Észak-Yorkshire területén működik. Nem árt tudni róla, hogy ez a világ legnagyobb hírszerző központja, nagyobb, mint a CIA központja az Egyesült Államok Virginia államában, és hogy innen gyakorlatilag az egész világ lehallgatható. Többszáz katonai és egyéb műholdat vesz igénybe a nap minden percében, huszonnégyórás, folyamatos megfigyelést biztosít a rendszer irányítóinak, gazdáinak, és a földi lefedettségén egyszerűen nincs lyuk. Mint egy szakértő megjegyezte: jobban működik, mint az ózonlyuk, mert ebben nincsenek rések. Új-Zélandi állomásai révén még a Csendes-óceán ritkán lakott területeit is az ellenőrzésük alatt tartják, de nincs földrész és annak nincs olyan része, amiről ne tudnának információkat gyűjteni, és meg is teszik.

A rendszerről a nagyfokú titkosítása ellenére is elég sok minden derült ki az utóbbi 30 évben. Olyasmi is, ami nem válik dicsőségére. Az „információs pajzs”, ahogyan washingtoni kormánykörökben nevezték valaha, nem csak pajzsként működhet. Mert egyfelől ugyan valóban védelmezi a nyugati civilizációt, a demokratikus berendezkedésű országokat a sokféle, rájuk törő ellenségtől: a terroristáktól, merénylőktől, vallási vagy egyéb fanatikusoktól, stb. Másfelől azonban az utóbbi évtizedekben használói kiterjesztették működését a gazdasági, az üzleti világra is. Megesett már nemegyszer, hogy üzleti titkokat fogtak el az éterben, és ha azok sértették vagy csorbították (volna) az említett öt ország kormányainak, politikájának érdekeit, akkor közbeléptek, és meghiúsítottak egyes üzletkötéseket, gazdasági jellegű akciókat és szerződéseket. Van példa arra is, hogy találmányokat loptak el és átadták saját vállalataiknak, amelyek ily módon a világpiacon megelőzték azokat, akik azért az eredményért már évek óta dolgoztak és sok millió dollárt adtak ki rá…

Tény továbbá az is, hogy egyes előrelátóan gondolkodó politikusok (ellenőrizhetetlen hírek szerint állítólag vannak ilyenek is…) már az 1980-as években figyelmeztették az Echelon birtokosait a veszélyre. Arra, hogy szép dolog az, ha egy ilyen „pajzs” van a demokráciák kezében – de hatalmas baj lehet belőle, ha az Echelon rossz kezekbe kerül! Egyikük már azt vizionálta, hogy ha az öt közül valamelyik nagyobb államban (tehát aligha Új-Zélandra célzott…) egy diktatórikus rezsim veszi át a hatalmat, akkor azt már soha nem lehet legyőzni és a hatalomból elűzni, mert éppen az Echelon lesz a legjobb fegyvere a megbuktatására szervezkedők ellen. Hiszen azok az erők nem is tudnának összeszervezkedni, egymással kapcsolatot találni és tartani, találkozni és szövetkezni, mert a gigantikus méretű Nagy Testvér mindent lát, hall és tud… Az a politikus, mondhatnánk ma, mintegy prófétai előrelátással jósolta meg Donald Trump eljövetelét, amikor aztán tényleg nem sok hiányzott, hogy létrejöjjön egy ilyen vészhelyzet.

Az Echelon létezik és ma már nem kiiktatható. Ha valakinek ez sikerülne is, nyugodtan lefogadhatjuk, hogy azonnal a helyére léphet egy másik, mert van ám ezekből tucatnyi legalább, csak most csöndesebbek a gazdáik, jól elvannak a mindenki által szidott-imádott Echelon árnyékában. De csak a lehetőségre várnak, hogy ők is igazi nagyok lehessenek. Amíg a szóban forgó öt angolszász országban a demokratikus, liberális erők uralkodnak, addig a világnak nem kell tartania a fent vázolt vész-forgatókönyvtől. Azonfelül nem árt tudnunk, hogy vannak „rossz echelonok” is, mondjuk éppen Kínáé, amelynek kommunista vezetői nem is titkolják, hogy világuralomra törnek. Addig nem nyugszanak, míg a huszonegyedik századi világ egy tekintélyes részét nem hajtják befolyásuk, azaz uralmuk alá. Onnantól kezdve a világ szabadságának napjai meg lesznek számlálva.

Vannak tehát alternatív echelonok is, ami ismétcsak annak a jele, hogy folytatódik a háromezer éves fürkész tevékenység: szeretnénk mindent tudni az „ellenségről”. Vagy eleve csak mások szándékairól. Ha nem is készülünk hadba lépni ellenük, akkor legalább azt akarjuk tudni, miről beszélnek, mit írnak, hogyan gondolkodnak, milyen üzleteket kötnek, kivel, mikor, miért és hogyan? Hiszen egy másik földrészt, egy országot úgy is térdre lehet kényszeríteni, hogy felhasználjuk azt a sok információt, amit szereztünk róla. És akkor már senkit sem fog érdekelni, hogy azokat az infókat mi „törvényesen”, netán „illegálisan” vagy „immorálisan” szereztünk be, hiszen az érdekek felülírják majd az efféle aggályokat.

A kínai rendszer

Senkinek ne legyenek kétségei: az, hogy a kínai kommunisták először csak a saját országukban terjesztették el, valósítják meg a totális megfigyelést és a vele összefüggő jutalmazó-büntető rendszert, csak főpróba. Egyelőre csak a Kínai Népköztársaság területén van fennhatóságuk, így lehetőségük is azt tenni, amit akarnak, anélkül, hogy saját népüktől erre bármiféle tényleges felhatalmazást kaptak volna (de mint tudjuk az immár százéves történelmi tapasztalatainkból itt Európában és nem csak itt, a kommunistákat soha nem izgatták az efféle kérdések).

Ne higgyük, hogy ennek nem volt előzménye. Kínában is nagy hagyományai voltak a kémkedésnek, a lehallgatásoknak, hiszen a bújócska a kémek és áldozataik között szinte egyidős az emberiség történetével. A kémtörténet és a kémtörténészek (mert ilyenek is vannak már) úgy tartják számon, hogy az első női kém Pan Csau volt, aki i. u. 48-110 között élt. Az ő igen kalandos élete nagyrészt titkos információk megszerzésével telt.

A kínai totális megfigyelés első példáját a 11. század közepén találjuk: az akkoriak más módon álltak hozzá a dologhoz. Amikor nálunk Szent István királyunk uralkodott, akkor sok ezer kilométerrel keletebbre egy Vang An-Sih nevű… majdnem azt írtam: úriember, de inkább nevezzük őt a császár hűséges alattvalójának – nagyszerű tervét váltották valóra. Nevezett Vang azt találta ki, hogy minek alkalmazzanak drága pénzen jó és kevésbé jó kémeket? Hiszen megoldhatják ezt úgy is, hogy a lakosság figyeljen! Az emberek figyeljék egymást és jelentsék, mit tapasztalnak! Ráadásul ingyen, vagy viszonylag kis jutalmakért, avagy – és ez volt a gyakoribb – a büntetésektől félve. Az állítólag már fiatalon is nagyon eredményes államigazgatási szakember javaslatát az uralkodó elfogadta és nekiláttak kiépíteni a rendszert. Mindez, ismétlem, pontosan 1000 (ezer) évvel ezelőtt történt!

A szóbanforgó hűséges alattvaló 1058 körül fogalmazta meg az úgynevezett „Tízezer szóból álló memorandumát”. Ebben fektette le a terveket. Az igazság kedvéért mondjuk el, hogy ez egy össz-államigazgatási mű volt, amiben éppen úgy akadtak mezőgazdasági, földművelési tanácsok, mint adóügyi rendelkezések, vagy utasítások arra nézve, hogyan lehetne csökkenteni az állam kiadásait… De a lényeg az volt, hogy Vang javaslatára létrehozták az úgynevezett „kezességi családok” rendszerét. Az állam által megbízhatónak talált egyének béke idején rendőrségi és őrzési feladatokat láttak el, ha pedig kitört egy háború, ők lettek a polgárőrség. A „családokat” 10, 50 és 500 fős egységekbe szervezték. Egy-egy ilyen csoport minden tagja felelős volt a csoport összes többi tagjáért”! Vagyis, ha bárki valami bűnt követett el, a többieket is csoportosan felelősségre vonták és megbüntették. Nem csak hogy kollektívan voltak felelősök a csoport tagjaiért, de ha a faluban vagy városban tartózkodtak idegenek, rokonok vagy vendégeik, akkor a csoportnak kellett felügyelnie azokat is.

Ha bármiről valamit hallottak, azonnal jelentették. Mint azt a „kémészeti”, spion-szakmai művekben olvashatjuk, Vang módszere már abban az évszázadban kiteljesedett és gyakorlatilag egész Kínára kiterjedt. A totális megfigyelési rendszer középkori módszerekkel ugyan, de legalább annyira hatékony lehetett, mint az Orwell által kilencszáz évvel később kitalált és leírt rendszer. Csakhogy amíg Orwell megmaradt az irodalom szintjén, addig Kínában korábban is, később is megvalósították különös találmányát, a „Nagy Testvért” – ami azért is hazug kifejezés, mert legalábbis a „testvérrel” valami barátságos, rokoni, jóakaratú dologra utal, holott erről szó sincs. A testvér ezesetben a legnagyobb ellenséged, ellenségünk, aki csak létezhet a huszonegyedik századi világban. Mellesleg egy bizonyos nézőpontból szemlélve ez csakugyan zseniális húzás volt, hiszen az államnak nemhogy nem kellett költenie a kémkedésre, hanem azt meglehetősen kis költségekkel maguk az állampolgárok végezték el. És mivel kiterjedt minden tartományra, városra, falura, hát valóban totálisnak bizonyult, hiszen nem akadt egyetlen Kína területén élő ember sem, aki kimaradhatott, kibújhatott volna belőle.

Elgondolkodtató, hogy az ezer évvel ezelőtti rendszerben nem csak azt kellett jelenteniük a polgároknak, ha valaki valami rosszat tett, de azt is, ha jót! Ha adakozott, koldusokat támogatott, vagy más jótéteményt cselekedett, arról is ment a jelentés „felfelé”, és akkor az illető kaphatott bizonyos könnyítéseket vagy legalábbis fentről érkező dicséretet. Vagyis ez már akkor is pontosan úgy működött, mint ma…

Mert hát elég nyilvánvaló, hogy a mai módszer is támaszkodik egyfajta, nagyon is élénken működő besúgórendszerre. A polgárok között ugyanis a tapasztalat szerint mindig akad fölös számban olyan, aki jelenti, ahová kell, ha valami rendelleneset tapasztal. Igaz, a jelek szerint a pekingi vezetés ebben már messze nem bízik annyira, mint anno Vang a maga módszerében.

Kínában gyakorlatilag kiépült a totális megfigyelés digitalizált, szupermodern változata. Minden emberi lakóhelyen kamerák figyelik a polgárokat. Nyugati források szerint ezeknek a száma már 2021-ben elérte a 200 milliót. Vagyis már most is hat emberre, megfigyelt polgárra jut egy leselkedő kamera, de amilyen gőzerővel folyik az ország bekamerázása, még néhány év és annyi leselkedő, mindent látó digitális szem lesz Kínában, ahány állampolgár (alattvaló): 1,3 milliárd… Ráadásul az ehhez kapcsolt, jól működő arcfelismerő szoftver segítségével (amit szinte napról napra tökéletesítenek a szakemberek) a rendszer mindenkit „ismer” és… osztályoz. Ha valaki valamilyen vétséget követ el, mármint a kommunista párt szempontjából vagy véleménye szerint, akkor az illető fekete pontokat kap, ha pedig dicséretesen idomul a hatóságok támasztotta feltételekhez, akkor jelképes „piros pontokat” kap jutalmul. Persze nem csak a nyilvános tereken mozgó embereket figyelik. Más módokon, például a közösségi hálón is szemmel tartják a polgárokat. Még a gyerekeket is. A közelmúltban központilag szabályozták például, hogy egy gyerek hetente hány órát tölthet elektronikus játékokkal!

Ha valaki csak egyszer is kísérletet tesz, hogy az internetet úgy használja, ahogyan azt a világ többi részén használják, vagyis szabadon érdeklődik bármi iránt, ami a hatalom szempontjából veszélyes témának számít, azonnal „elmeszelik”, azaz még a meglévő, erősen korlátozott hozzáférését is szűkítik, vagy egyenesen megszüntetik. A kínai internet nem nyílt a világra. Kínában például nem lehet csak úgy beírni a Google-ba, hogy mi történik például Tajvanon (a „lázadó tartományban”). Ha az internetező beírja a keresőbe az „ujgur” szót, vagyis az ott élő, a hatóság által megnyomorított nemzetiség nevét, számoljon azzal, hogy már indulhat is érte a rendőrjárőr.

Az sem jár jobban, aki a kínai keresőben a „Hongkong”, vagy „Tibet”, és sok száz, a kommunista párt által nemkívánatosnak tartott szóval kísérletezik. Eleve nem járhat szerencsével, mert csak a „kínai google-t” érheti el, azon pedig a központi kormány, vagyis a kommunista párt által engedélyezett keresőkkel dolgozhat. A kínai internetezőt „digitális Nagy Fal” választja el a világ többi részétől, azon belül kell léteznie, élnie és mozognia. És mint a pártközpontban elvárják, aszerint kell gondolkoznia is. Ha nem alkalmazkodik, nem hunyászkodik meg, retorziók várnak rá.

A rendszer persze nem csak büntet, jutalmaz is, de persze inkább az előbbi a jellemző. Ha valaki nem úgy viselkedik, ahogy a hatalom elvárja tőle, akkor például megvonhatják az utazási jogát. Nem mehet el a nagy Hold-ünnepen távolabb lakó szüleihez, rokonaihoz, barátaihoz, mert a rendszer számontartja őt, és a vasúti pénztárnál megtagadják tőle a jegyvásárlást… Ha neten próbálkozik, ugyanúgy jár, sőt ezt is hibának róják fel és gyarapodnak a „fekete pontjai”. Ellenben, ha jól viselkedik, minden szabályt betart, akkor például bankhitelt ő vagy kisvállalkozása könnyebben kap – vagy egyáltalán kap, sokakkal ellentétben, akik a fekete pontjaik miatt ilyesmiről nem is álmodhatnak.

Annakidején, 1069-ben az általa kitalált rendszerért cserébe Vang An Sih-t a birodalom kancellárjának (e fokozatnak és feladatkörnek megfelelő beosztásba) emelték, mi több, 1076-ban még hercegi rangot is kapott, vagyis a legmagasabb arisztokrácia soraiba emelkedett. Az általa kitalált és kiépített megfigyelői (kém) rendszer még többször visszaköszönt, más korszakokban újra és újra létrehozták. Ujjáélesztették például a 17. században, a mandzsu dinasztia idején, majd ismét kiépítették és remekül működött a huszadik század első felében, Csang Kaj-sek és Mao Ce-tung idejében is...

Eleinte sokan kinevették azokat, akik a Huawei és más kínai gyártmányú telefonoktól tartottak. A magam részéről kezdettől kerültem ezeket a gyártmányokat, és baráti körömben mindenkit figyelmeztettem arra, hogy minden olyan termékre, amit egy olyan országban állítanak elő, ahol semmi sem politikamentes, mindenre rálátása van a kormánynak. Ezért a zsebünkbe tenni és használni olyan eszközt, amit a Kínai Kommunista Párt által uralt Kínai Népköztársaságban gyártottak, egyáltalán nem veszélytelen dolog! Hiába a 21. századi technika tökéletes ismerete, egyre-másra kezd kiderülni, hogy nem csak bizonyos amerikai republikánus körök gyanakodtak-gyanakodnak joggal a kínai termékekre. Mi történik, ha egyszercsak kiderül, hogy a kínai titkosszolgálatok a sok kínai gyártmányon keresztül információkat szereznek. Azt pedig ma már nemcsak amerikai, hanem más, semleges források is megerősítik, hogy a kínai hackerek a legjobbak a világon (bár egyelőre e minőségi háborúban nagy a vetélkedés az oroszokkal…), és szinte bármilyen infót megszerezhetnek. Kiderülhet, hogy az a sok kínai gyártmányú átjátszóállomás, készülék és egyéb termék valamilyen módon „hazadolgozik”, információkkal látja el a gyártókat és rajtuk keresztül a titkosszolgálatokat.

Aggodalmaimat egy olyan esemény is igazolja, amely már egyáltalán nem a feltételezések kategóriájába tartozik. 2021 szeptember 23-án tették közzé a litván védelmi minisztérium közleményét, amely arról szólt, hogy az ország polgárai jól tennék, ha mielőbb lecserélnék kínai, konkrétan Xiaomi és/vagy Huawei gyártmányú készülékeiket nyugatiakra. Ugyanis Litvánia kiberbiztonsági központja az elsőnek említett márka telefonjaiban furcsa dolgokra figyelt fel. Az ott használt kínai telefonok egy szingapúri szerverrel dolgoznak, és ahányszor a telefon használója kiejti a száján a „Tajvan”, vagy a „Tibet”, vagy – most kapaszkodjanak meg: – a „demokrácia” szavakat, a készülék titkos jelet küld a szerverre. Talán nem nehéz kitalálni, hogy bár a szerverek Szingapúrban vannak, tulajdonosaik kínaiak, vagyis Peking mindent lát és hall, ami a litván vonalakon történik. Van-e okunk feltételezni, hogy ez más országokban nem így van? Szóval ne legyenek illúzióink: nincs okunk kételkedni a litván védelmi minisztériumnak, a kiberbiztonsági szakértőknek az igazában: aki Huaweit vagy Xiaomit, vagy bármelyik más efféle terméket használ, annak tudnia kell, hogy amit mond, azt mások is hallhatják.

És gondoljunk csak bele: vannak országok, ahol egyesek könnyelműen kínai cégekre bíznák az új, 5G-s (sőt, már a 6G-ról is szó van…) rendszerek telepítését, és kínai eszközöket használnának fel mindehhez. Az emberi hanyagságnak, tudatlanságnak, sőt ostobaságnak is van olyan foka, amit nem kellene áthágni.