Mesterségem a regényírás

Fordította: Mayer Ingrid

{{watermark}}

Murakami Haruki

Mesterségem
a regényírás

Geopen Könyvkiadó

2024

A mű eredeti címe:

村上春樹『 職業としての小説家』

Sokugjó tosite no sószecuka

(Novelist as a Vocation)

Originally published by Switch Publishing Co., Ltd.

Copyright © 2015 by Harukimurakami Archival Labyrinth

All rights reserved.

Hungarian translation © Mayer Ingrid, 2024

1

Mennyire nyitottak az írók?

Túl nagy falat lenne rögtön a regénnyel kezdenem, ezért nézzük előbb inkább a regényírót mint olyat. Az konkrétabb és szemmel látható, így reményeim szerint aránylag könnyebben haladunk majd.

Megmondom köntörfalazás nélkül, én úgy látom, hogy az írók többségéről – bár természetesen vannak kivételek – nem mondható el, hogy érett személyiségük és pártatlan világnézetük lenne. Megfigyeltem, de ezt csak halkan mondom, hogy sokuk temperamentuma sajátos és nem éppen dicséretre méltó, szokásai, viselkedése jellegzetes. És az írók nagy többsége (én úgy kilencvenkét százalékukra tippelek), magamat is beleértve, azt gondolja kimondva vagy kimondatlanul, hogy a leghelyesebb, amit ő csinál, amit ő ír, és néhány különleges esetet leszámítva a többiek mindannyian tévednek, és ezen elgondolás jegyében élik mindennapjaikat. Visszafogottan fogalmazva is kijelenthetjük, hogy nem lehetnek túl sokan, akik ilyen embereket szeretnének barátjuknak vagy szomszédjuknak tudni.

Hallani néha olyasmiről, hogy egyes írók közt szoros barátság köttetik, de én általában nagyon szkeptikus vagyok ennek hallatán. Nem tartom elképzelhetetlennek, hogy lehetséges ilyesmi, de szerintem nem maradhat fenn túl sokáig igazán szoros kapcsolat. Az író alapvetően egoista, és persze a többség igen önérzetes és rivalizáló. Amikor írókat terelnek össze, az sokkal gyakrabban végződik kudarccal, mint nem. Én magam is megtapasztaltam ezt már néhányszor.

Híres példa, hogy 1922-ben Marcel Proust és James Joyce egymás mellett ültek egy fogadáson Párizsban. De a közelség ellenére egész idő alatt szinte egy szót sem váltottak egymással. Körülöttük mindenki tűkön ülve várta, hogy miről fog beszélni a huszadik század két íróóriása, de hoppon maradtak. Hiába, az önérzet nagy úr. Gyakran előfordul az ilyesmi.

Viszont a szakmán belüli kirekesztés tekintetében – egyszerűen szólva a „felségterületük” meghatározása kapcsán – érzésem szerint nincs még egy olyan nagyvonalú és toleráns embertípus, mint az írók. Mindig meg is állapítom magamban, hogy ez azon kevés jó tulajdonságok egyike, ami minden íróra egyaránt jellemző.

Kifejtem egy kicsit érthetőbben és konkrétabban.

Tegyük fel, hogy egy író jól énekel, és énekesként is bemutatkozik. Vagy tehetségesen rajzol, és festőként is elkezdi nyilvánosságra hozni a műveit. Nos, ez az író garantáltan rengeteg ellenállásba fog ütközni, kigúnyolják és kinevetik, bármerre jár. Hogy „azt hiszi, neki már minden menni fog?” meg „micsoda amatőr, se tehetsége, se tudása nincs hozzá”, és más hasonlókat fognak mondani róla folyton, de valószínűleg a hivatásos énekesek, festők is hűvösen fogadják majd. Esetleg még keresztbe is tesznek neki. Mindenesetre annyi biztos, sehol nem azzal várják majd, hogy „de jó, hogy itt vagy!”. Ha pedig mégis, akkor az csak nagyon kivételes helyeken, nagyon kivételes esetekben képzelhető el.

Én a saját regényírói tevékenységem mellett mintegy harmincöt éve lelkesen fordítom az angol és amerikai irodalmat, de kezdetben (talán még most is) eléggé megkaptam a magamét miatta. „A fordítás nem olyan egyszerű, hogy amatőrök próbálkozzanak vele”, vagy „Már csak az hiányzott, hogy egy író hobbiból nekiálljon fordítani!” – mondták úton-útfélen velem kapcsolatosan.

Aztán amikor megjelent az Underground című könyvem, akkor a non-fictionra szakosodott szerzők voltak rólam többnyire lesújtó véleménnyel. „Nem ismeri a non-fiction szabályait” meg „csöpögős gagyi”, meg „megúszós bohóckodás”, ésatöbbi, ilyen és ehhez hasonló dolgokat róttak fel nekem. Én egyébként műfaját tekintve nem non-fictiont akartam írni, hanem szó szerint non fictiont a magam módján, vagyis egy könyvet, ami nem fikció, de ennek a jelek szerint az lett az eredménye, hogy rátapostam a non-fiction szent földjét őrző tigrisek farkára. Mondjuk nem is tudtam, hogy létezik ilyesmi, és fel sem merült bennem, hogy a műfajnak megvannak a maga sajátos szabályai, így először hideg zuhanyként ért a kritika.

Tehát bármihez nyúl is az ember a saját körein kívül, azt nem veszik jó néven azok, akiknek a szakterületére bemerészkedett. Megtagadják a hozzáférést, mint ahogyan a fehérvérsejtek igyekeznek eltávolítani a szervezetből az idegen anyagot. Ha valakit pedig még ez sem tántorít el, és folytatja a tevékenységét, idővel hallgatólagosan elismerik, hogy „na jó, ez van”, és be-beengedik maguk közé, de az elején nem lesznek nagyon kíméletesek vele.

Minél szűkebb az a bizonyos terület, minél nagyobb szakértelmet igényel, és minél többet számít a tekintély, annál önérzetesebbek és kirekesztőbbek a művelői, és annál nagyobb elutasításba is ütközünk náluk.

Viszont ellenkező esetben a regényírók vajon fintorogni kezdenek, ha például egy énekes vagy egy festő ír regényt, vagy teszem azt, egy műfordító vagy non-fiction-szerző? Szerintem nem. Nemegyszer vagyunk tanúi, hogy egy énekes vagy egy festő, egy műfordító vagy egy non-fiction-szerző regényt ír, és a műveiket pozitív kritika fogadja. Ám arról nemigen hallani, hogy mi, írók erre felhúznánk magunkat, mondván, hogy jön ehhez egy amatőr. Tapasztalataim alapján legalább az esetek többségében még csak nem is szóljuk le, nem csúfoljuk, nem gördítünk akadályokat az útjába. Ehelyett inkább felébred a kíváncsiságunk a külsős iránt, és hacsak alkalmunk adódik, leülünk vele beszélgetni a regényekről, netalántán még biztatjuk is.

Természetesen a háta mögött le-leszóljuk azért, de ez úgymond a normál ügymenet része, írók között is nap mint nap előfordul, és nincs köze ahhoz, hogy nem szakmabeli az illető. Számtalan hibát lehet felróni nekünk, íróknak, ám általánosságban véve kifejezetten megengedőek és toleránsak vagyunk azokkal szemben, akik a felségterületünkre tévednek.

De vajon miért?

Véleményem szerint ennek egészen egyértelmű magyarázata van. Mert holmi regényt – bár a „holmi regény” kifejezés némileg otromba – lényegében bárki meg tud írni, már ha meg akar. Ahhoz például, hogy valaki színpadra léphessen zongoristaként vagy balerinaként, kisgyermekkortól kezdve hosszú időn át tartó és fájdalmas gyakorlás szükséges. Festő sem válhat belőlünk bizonyos szaktudás és az alapvető technikai ismeretek hiányában. Ott kezdődik, hogy meg kell vennünk a legfontosabb eszközöket a festéshez. Ahhoz, hogy alpinisták lehessünk, átlagon felüli fizikai erőnlétre, alkalmasságra, ügyességre és bátorságra van szükségünk.

Ellenben egy regényt, ha úgy vesszük, mindenféle speciális képzés nélkül meg tudunk írni, amennyiben képesek vagyunk szöveget írni (ez az emberek nagy többségének megy), kezünk ügyében van egy golyóstoll és egy füzet, továbbá meg tudjuk azért fogalmazni a gondolatainkat. Vagyis hát mondhatni regény formája lesz a dolognak mindenesetre. Még csak bölcsészkarra sem kell hozzá járni. Mert a regényíráshoz szükséges szaktudásnak olyan nesze semmi-fogd-meg-jól-jellege van.

Még az sem lehetetlen, hogy egy ember, akiben mocorog némi tehetség, kezdettől fogva nagyszerű műveket alkosson. Némileg túlzásnak érzem pont a saját példámat felhozni itt, de én sem vettem részt semmiféle képzésen, ahol regényírást tanulhattam volna. Jó, az egyetem bölcsészkarán film-színház szakra jártam, de – a korszellemnek is köszönhetően – lényegében semmit nem tanultam, hosszú hajam volt, és szakállt növesztettem, lepukkant ruhákban jártam, és csak tengtem-lengtem. Különösebben nem készültem írónak, nem osztogattam boldog-boldogtalannak a kreálmányaimat, csak egy hirtelen ötlettől vezérelve egy nap megírtam a Hallgasd a szél dalát! című első regényemet (inkább regényféleségemet), és megnyertem egy irodalmi lap újoncoknak járó díját. Mire észrevettem magam, már hivatásszerű író lett belőlem. Magam is elcsodálkoztam, hogy nem túlzás ezt ilyen könnyen megugrani? Akárhonnan nézzük, túl zökkenőmentesen ment.

Ha ezt így leírom, lesznek, akik rossz néven veszik majd, hogy mégis mit képzelek az irodalomról, pedig én alapvetően a dolgok mibenlétéről beszélek csupán. Akárki akármit is mondjon, a regény mint olyan minden kétséget kizáróan egy rendkívül megengedő kifejezési forma. És ugyanez más aspektusból nézve: pont a könnyű hozzáférés lesz az egyik fontos eleme annak a szimpla, de hatalmas energia forrásának, ami a regény sajátja. Szóval a „bárki képes rá” az én felfogásomban nem a regény leminősítése, hanem inkább a dicsérete.

A regény műfaja tehát egy olyan ring, ahová bárki könnyedén beállhat pankrátornak, ha úgy hozza a kedve. A kötelek közti rés nagy, és még egy jó kis fellépőalkalmatosságot is odakészítettek nekünk. Maga a ring is meglehetősen tágas. Nincsenek biztonsági őrök, akik készenlétben állnának, hogy megakadályozzák a belépést, a játékvezető sem akadékoskodik túl sokat. A jelenleg aktív játékosok – tehát esetünkben a regényírók – ezen a kérdésen már nagyjából túltették magukat, és úgy vannak vele, hogy „mindegy, gyertek, csak gyertek, jöjjön, aki akar”. Olyan lazán veszik, hogy mindent meg lehet oldani, tehát semmi sincs kőbe vésve.

Mindazonáltal ha nem is nehéz bejutni a ringbe, sokáig bent maradni már igen. Az írók ezzel természetesen tisztában vannak. Megírni egy-két regényt még nem annyira nagy kunszt. Ám hosszú időn át regényeket írni, regényírásból megélni, megmaradni írónak, na az az igazi mutatvány. Azt hiszem, nyugodtan kijelenthetjük, hogy egy hétköznapi ember képtelen lenne rá. Mert ahhoz szükség van valami – minek is nevezzem –rendkívülire. Valamennyi tehetség természetesen elengedhetetlen, de kellő kitartásra is szükség van. Illetve ugyanúgy, mint az élet más ügyes-bajos dolgai esetében, a sors és a szerencse is fontos szerepet játszik. De még ezeknél is jobban számít, hogy legyen egy bizonyos fajta „adottságunk”. Akinek van, annak van, akinek nincs, annak nincs. Egyesek eleve birtokolják, mások utólag jutnak hozzá nagy erőfeszítések árán.

Erről az „adottságról” annyira még nem tudni sokat, keveset állíthatunk róla teljes bizonyossággal. Méghozzá azért, mert ez egy olyan típusú dolog, amit nem tudunk vizualizálni, és nyelvileg kifejezni sem. De a lényeg az, hogy az írók tapasztalatból pontosan tisztában vannak vele, mennyire nehéz kenyér írónak maradni.

És talán pont emiatt toleránsak és békések alapvetően, ha jön valaki más szakterületről, bebújik a kötelek közt, és íróként száll ringbe. Vagy nem nagyon foglalkoznak azzal, ha újonnan belép valaki. Ha az újoncot időközben kilökik a szorítóból, vagy magától kiszáll (a legtöbb esetben ezek egyike következik be), akkor sajnálják, vagy minden jót kívánnak, illetve, ha az illető nagy igyekezettel bent tartja magát, azzal kivívja a tiszteletet. És a kijáró tiszteletet általában meg is kapja annak rendje és módja szerint (legalábbis remélem, hogy megkapja).

Az írók toleráns mivoltához az is hozzájárul valamelyest, hogy a könyvkiadás világa nem egy nullszaldós vállalkozás. Tehát (biztosan) nem fordulhat elő, hogy egy új szerző felbukkanása miatt egy régebb óta pályán lévő író elveszti a munkáját. Legalábbis közvetlenül és egyértelműen nem. Ez egy meghatározó különbség a profi sport világával szemben. Az irodalmi életben nem tapasztalhatunk olyat, hogy egy veteránból vagy egy kevésbé ígéretes újoncból szabadon igazolható játékos lesz, vagy kikerül a keretből csak azért, mert új játékos lépett a csapatba. És olyat sem, hogy ha egy regényből százezer példány fogy, akkor egy másikat illetően százezerrel visszaesik a kereslet. Sőt, megeshet akár, hogy felélénkül a regények iránti érdeklődés az új szerző könyvének sikere miatt, és az egész biznisz jól jár.

Mindazonáltal ha hosszabb időintervallumban nézzük, egy bizonyos mértékű természetes szelekció azért végbemegy. Akármilyen tágas is az a ring, azért feltehetőleg van egy optimális létszám, amennyit elbír. Ez a benyomásom legalábbis, ha körbetekintek.

Így vagy úgy, én már több mint harmincöt éve írok regényeket, és kizárólag az írásból élek. Tehát sikerült benn maradnom az „Irodalom” nevű ringben bő három évtizedig, régiesen szólva a pennámmal szerzem a betevőmet. Ezt szűk értelemben véve tulajdonképpen elkönyvelhetjük egyfajta eredménynek.

Ebben a bő három évtizedben pedig nem kevés embert láttam íróként debütálni. Nem voltak kevesen, akiket, illetve a műveiket meglehetősen nagyra tartottak annak idején. Dicsérték őket a kritikusok, kaptak mindenféle irodalmi díjat, mindenki róluk beszélt, és a könyvük jól fogyott. Szép reményeket fűztek hozzájuk. Tehát rájuk irányult a reflektorfény, dicső ének zengte nagyságukat, ahogy beszálltak a ringbe.

De ha megnézzük, hogy a húsz, harminc évvel ezelőtt bemutatkozók közül hányan vannak, akik ma is aktívan tevékenykednek a szakmában – hát őszintén szólva nem túl sokan. Vagyis meglehetősen kevesen. Rengeteg ifjú titán szép csendben egyszer csak eltűnt valahol a süllyesztőben. Vagy – és talán ez lehet a gyakoribb eset – ráunt a regényírásra, vagy nem fűlt a foga a folyamatos íráshoz, és átigazolt más területre. És könnyen lehet, hogy írásaik nagy része – amelyek annak idején közbeszéd tárgyát képezték és a figyelem középpontjába kerültek – mostanra már nemigen beszerezhető egy átlagos könyvesboltban. Mert ugyan az írók létszáma nincs maximalizálva, a könyvesboltok polcain korlátozott a hely.

Nekem az a véleményem, hogy túlságosan éles eszű embereknek nem való a regényírás. Természetesen bizonyos szintű intelligencia, műveltség és tudás szükséges hozzá. Még nekem is valószínűleg megvan a minimális intelligenciám és tudásom, vagyis hát minden bizonnyal. De ha nekem szegeznék a kérdést, hogy ezt valóban minden kétséget kizáróan merem-e állítani, akkor már nem lennék olyan biztos ebben.

Általánosságban azonban úgy gondolom, hogy a nagyon gyors észjárású vagy kiugróan nagy tudású emberek nem igazán alkalmasak regényírásra. Mert regényt írni – vagy történeteket mesélni – meglehetősen kis sebességgel, alacsony fordulatszámmal végzett tevékenység. Érzésre a gyaloglásnál talán némileg gyorsabb, de a biciklizésnél lassabban megy. Kinek illik ez a sebesség a gondolatai alaptempójához, kinek nem.

A regényírók sokszor igyekeznek történetek formájában kifejezésre juttatni, ami a fejükben kavarog. Mert az eredeti forma és a belőle származó új forma közti hiátus által, a szintkülönbség dinamizmusát mintegy emelőkarként felhasználva akarnak valamit elmesélni. Ez pedig meglehetősen körülményes, időigényes művelet.

Akinek a fejében valamennyire tisztán körvonalazódtak az üzenetek, annak semmi szüksége arra, hogy azokat egyenként történetekre cserélje. Ugyanis sokkalta gyorsabb a körvonalakat egyenesen szavakba önteni, ami a hétköznapi emberek számára is könnyebben érthető. Egy üzenetet vagy fogalmat, amelyet talán fél évbe telne regényformába önteni, akár három nap alatt ki lehet fejezni nyelvileg, ha közvetlenül a meglévő formájában fejezik ki. Vagy ha mikrofonba mondjuk úgy, ahogy csak a nyelvünkre kívánkozik, talán kevesebb mint tíz perc alatt végzünk vele. A gyors észjárású emberek persze képesek is erre. A hallgatóság is a térdére csaphat, hogy „aha, tehát erről van szó”. Ennyit tesz tehát az, ha valaki okos.

Másfelől a nagy tudású embereknek nincs szükségük a történetekhez hasonló homályos, titokzatos „dobozzal” előhozakodniuk. Vagy nulláról felépíteni egy kitalált környezetet. Elegendő, ha logikusan összeillesztik meglévő tudásuk darabkáit, és azokat szavakba öntik, mert az emberek egyből elfogadják majd, és el lesznek ragadtatva.

Valószínűleg errefelé kell keresnünk annak az okát, hogy nem kevés irodalomkritikus képtelen megérteni egy bizonyos típusú regényt vagy történetet – vagy ha meg is érti, nem tudja értelmesen megfogalmazni, megfelelően megindokolni, keretbe foglalni a véleményét. Ők általánosságban véve jóval okosabbak a regényíróknál, és gyorsabban vág az eszük. Szóval nem képesek igazodni a történetek lassú tempójú járművéhez. Ezért nemegyszer először lefordítják a leírt történetet a saját sebességükre, és a lefordított szöveg alapján készítik el az elemzést. Ez a munkamódszer néha megfelelő, néha nem annyira. Időnként működik, máskor nem igazán. Főleg olyankor, amikor a szöveg tempója nem csupán komótos, hanem azonfelül még többrétegű és összetett, mert akkor a fordítás elvégzése még több akadályba ütközik, és az elkészült szöveg torzulásához vezet.

Ezt félretéve, számtalanszor voltam tanúja, ahogy gyors észjárású, bölcs emberek – többségük más szakmabéli – megírnak egy-két regényt, aztán tovább is lépnek valamerre. Műveik többsége „jól megírt”, szellemes regény. Némelyik kellemes meglepetéseket tartogatott. De egy-két kivételtől eltekintve szinte soha nem fordult elő, hogy ők regényíróként sokáig bent maradtak volna a ringben. Egy kicsit olyan benyomást keltettek, mint akik beugrottak nézelődni, azzal már fordultak is kifelé.

De meglehet, hogy egy regényt egyszer életében bárki könnyedén összehoz, akibe szorult némi írói véna. Ugyanakkor a bölcs emberek talán nem találják annyira hasznos foglalatosságnak a regényírást, mint ahogy azt elvárták volna. Gyanítom, hogy megírnak egy-két regényt, aztán megállapítják, hogy „aha, tehát erről van szó”, és azonnal másfelé terelődik az érdeklődésük. Bizonyára úgy vannak vele, hogy akkor már jobban járnak, ha másvalamivel foglalkoznak.

Én ezt teljesen meg tudom érteni. A regényírás tényleg nagyon rossz hatásfokkal működik. A munka abból áll, hogy a „például”-okat szajkózzuk. Adott egy személyes téma. A regényíró azt áthelyezi egy másik szövegkörnyezetbe. És csinál belőle egy „szóval például erről van szó”-t. Ám ha abban a parafrázisban akad egy kevésbé tiszta, homályosabb rész, akkor azt is tovább részletezi, hogy „szóval például erről van szó”. És mindezek folytatódnak a végtelenségig. Végtelen parafrázisok láncolata. Mint a matrjoska babában, amelyben mindig van egy kisebb. Felmerült bennem, hogy nincs még egy tevékenység, ami ennyire rossz hatásfokú, körülményes lenne. Mert ha az első témát gond nélkül, világosan és értelmesen ki lehetne fejezni a nyelv segítségével, akkor semmi szükség nem lenne a „például”-féle behelyettesítésekre. Ha sarkosan akarok fogalmazni, definiálhatnám úgy is, hogy „a regényíró az az emberfajta, akinek szüksége van a szükségtelen dolgokra”.

De ha őket kérdezzük, éppenséggel ezekben a szükségtelen, körülményes részletekben bújik meg az igazság, a lényeg. Talán erőltetett magyarázatnak tűnik, de az írók általában ezzel a meggyőződéssel dolgoznak. Ezért teljesen helyénvaló az a vélemény, miszerint a világ ugyanúgy menne tovább regények nélkül, amint az is, hogy a világnak mindenképpen szüksége van regényekre. Ez múlik a figyelembe vett időtartamon és azon is, hogy milyen keretek között szemléljük a világot. Még pontosabban megfogalmazva, a nem hatékony és körülményes, illetve a hatékony és gyors az érem két oldala, és a világ, ahol élünk, többrétűen épül fel. Amennyiben bármelyik hiányzik (vagy túlságosan alulmarad), a világ valószínűleg kibillen az egyensúlyából.

Hangsúlyozom, hogy ez az én magánvéleményem, de a regényírás alapvetően eléggé piszmogós munka. Semmi kifinomultság nincs benne. Magányosan ülsz a szobában, és egyre csak piszmogsz a szövegeddel, hogy „nem, ez nem jó, ja de így sem jó”. Senki sem fog megtapsolni, ha sikerült egy bizonyos sor szövegét még egy kicsit akkurátusabbá tenned, miután egy teljes napon át törted rajta a fejedet az asztalodnál. Senki nem fog vállon veregetni, hogy milyen ügyes voltál. Csak te bólogathatsz elégedetten önmagadnak. Amikor kijön a könyv, talán egyetlenegy ember sem lesz széles e világon, aki felfigyel majd ama mondat akkurátus szövegére. A regényírás már csak ilyen. Rendkívül munkaigényes, végtelenül kínkeserves munka.

Vannak, akik rászánnak egy évet, hogy hosszú csipesszel egy üvegben rakjanak össze egy aprólékos hajómakettet, nos, a regényírás ehhez hasonlatos foglalatosság. Én nem vagyok ügyes kezű, és ilyen pepecselésre képtelen lennék, de azért lényegüket tekintve szerintem lehet bennük közös. Ha nagyregényt írsz, nap mint nap be vagy zárva egy szobába az apró kis dolgaiddal. Szinte végeláthatatlanul. Akinek pedig az ilyen munka eleve nem való, vagy akinek ez nehezére esik, az nem fogja sokáig elviselni.

Gyerekkoromban olvastam valamilyen könyvben egy történetet két férfiról, akik elmentek megnézni a Fudzsit. Egyikük sem látta még korábban a hegyet. Az okos férfi több irányból megnézte a hegyet a hegy lábánál, megállapította, hogy „Nahát, szóval ilyen a Fudzsi! Tehát ezért olyan csodálatos!”, majd ezzel haza is ment. Nagyon hatékony. Ennyi volt. Ám a kevésbé okos ember már nem volt képes ilyen könnyedén tisztába jönni a Fudzsival, ezért maradt, és fel is mászott a csúcsra. Ez időigényes is és fáradságos. Fizikailag kimerítő. És a legvégén arra jutott, hogy „Aha, szóval ez a Fudzsi!”. Nem is annyira megértette, mint inkább összeállt neki a kép.

A regényírók (legalábbis nagy részük) pedig fajtájukat tekintve inkább az utóbbihoz, tehát, ha szabad ezt mondani, a kevésbé okos férfi típusába sorolhatók. Ők már csak olyanok, hogy képtelenek megérteni, milyen a Fudzsi, ha nem mehetnek fel a csúcsra a saját lábukon. Pontosabban hiába másznak fel akárhányszor, még úgy sem értik, vagy minél többször másszák meg, annál kevésbé értik – ők természetüknél fogva már csak ilyenek. Ez esetben viszont ez már nem hatékonyság kérdése. Akárhonnan nézzük, az éles eszűek ilyesmire teljességgel képtelenek.

Ezért nem lepődnek meg különösebben a regényírók, ha egyszer csak odatéved egy más szakmabeli tehetség és ír egy regényt, amire felfigyelnek a kritikusok és a nagyközönség, és akár bestseller is lesz. Garantáltan nem érzik ugyanis fenyegetve magukat. Pláne nem dühíti fel őket a dolog (azt hiszem). Méghozzá azért, mert tisztában vannak vele, hogy az ilyen emberekkel ritkán fordul elő, hogy hosszú időn át kitartanának a regényírás mellett. A tehetségeknek megvan a maguk tempója, az értelmiségnek az értelmiségi tempó, a tudósoknak a tudóstempó. És az ő tempójuk a legtöbb esetben, kellő időintervallumban nézve, nem alkalmas regények írására.

Természetesen a főállású írók között is találunk úgynevezett tehetségeket. Éles eszű embereket is. De nekik nem csak úgy általánosságban véve vág jól az eszük, hanem regényileg is. De én úgy veszem észre, hogy csupán az éleseszűséggel nem lehet sokáig húzni – az egyszerűség kedvéért nevezhetjük ezt a regényíró szavatossági idejének –, az legfeljebb tíz év. Azon túl már szükség lesz a gyors észjárás helyett valami nagyszabásúbb, állandóbb adottságra. Más szóval egy ponton váltani kell a borotvaélességről a bárdélességre. Sőt a bárdélességet is le kell cserélni idővel a szekerceélességre. Aki jól meg tudja ugrani ezeket a váltásokat, az íróként egy szintet feljebb lép, és nagy eséllyel túléli a korát. Akiknek pedig nem sikerül továbblépniük, azok jobbára útközben eltűnnek – vagy feltűnésmentesen meghúzzák magukat valahol. Vagy szépen révbe érnek oda, ahová az éles eszűeknek érniük kell.

A regényírók számára a révbe érés, köntörfalazás nélkül szólva, lényegében a képzelőerő hanyatlását jelenti. Az író olyan, mint valami hal. Ha nem haladhat előrefelé a vízben, akkor meghal.

Ezért aztán minden tiszteletem az íróké – tehát nyilvánvalóan a kollégáimról van szó –, akik hosszú éveken át folyamatosan alkotnak anélkül, hogy belefásulnának (vagy mit is mondjak). Természetesen a műveikkel kapcsolatban mindről külön-külön megvan a személyes véleményem. De az nem számít, mert én azt gondolom, hogy akik húsz, harminc éven keresztül főállású íróként tevékenykedtek, életben maradtak, és megszereztek maguknak egy bizonyos számú olvasót, azoknak regényíróként minden bizonnyal valamiféle rendkívül erős belső tartásuk van. Belső késztetésük, ami miatt muszáj írniuk. Kiváló tűrőképesség, amivel elviselik a hosszú időn át tartó, magányos munkát. Ez az írók számára mondhatni szakmai követelmény, alapfeltétel.

Megírni egy regényt nem annyira nehéz. Megírni egy jó regényt egyeseknek szintén nem annyira nehéz. Nem mondom, hogy egyszerű, de nem lehetetlen. Viszont folyamatosan regényeket írni már igen nehéz. Arra már nem képes akárki. Mert ahhoz, mint az imént kifejtettem, valamiféle különleges adottság szükségeltetik. És valószínűleg nem egészen az, mint amit tehetségnek nevezünk.

No de hogyan lehet megállapítani, hogy rendelkezünk-e ezzel az adottsággal, vagy sem? Erre egyetlen válasz létezik: be kell dobni a vízbe, és megnézni, hogy lebeg-e vagy lesüllyed. Otromba megfogalmazás, de eredendően az élet már csak ilyen. Meg különben sem kell regényt írni (sőt talán jobb is nem írni) ahhoz, hogy az ember értelmesen, hasznosan tölthesse el az életét. Akik pedig mindezek ellenére is írni akarnak, akik nem bírják ki írás nélkül, azok írnak regényt. Aztán további regényekkel folytatják. Az ilyeneket pedig természetesen én íróként tiszta szívvel, tárt karokkal várom.

Üdvözöllek a ringben!

2

Amikor kezdő író voltam

Amikor elnyertem a Gunzó irodalmi magazin első könyves szerzőknek adott díját, és beindult az írói karrierem, harmincéves voltam, és akkorra már ha nem is elegendő, de azért kellő élettapasztalattal rendelkeztem. Méghozzá némileg más jellegű élettapasztalattal, mint az átlagos, hétköznapi emberek. A nagy átlag először is elvégzi az iskolát, aztán munkába áll, majd kis idő múltán, ha rendeződtek a dolgai, megházasodik. Én is így terveztem eredetileg. Vagyis nagyjából úgy voltam vele, hogy biztosan ez lesz a vége. Mert hát ez a dolgok legelterjedtebb, magától értetődő sorrendje. Egy szemernyi ambíciót nem éreztem (sem jó, sem rossz értelemben), hogy szembehelyezkedjek a megszokott renddel. De aztán mindenekelőtt megházasodtam, aztán szükségtől hajtva dolgozni kezdtem, és csak utána fejeztem be végre az egyetemet. Tehát pontosan a feje tetejére állítottam a szokásos sorrendet. Így alakult, vagyis hát így jött össze, mert az élet ütemezése nem igazán szokott a tervek szerint haladni.

Szóval először is megházasodtam (hogy miért kellett nekem megházasodnom, azt elég hosszú lenne elmagyarázni, ezért inkább kihagyom), és semmi kedvem nem volt belépni egy céghez alkalmazottnak (hogy miért nem volt semmi kedvem belépni egy céghez alkalmazottnak, azt szintén elég hosszú lenne elmagyarázni, ezért ezt is kihagyom), és saját üzletet nyitottam. Egy bárt, ahol jazzlemezek szóltak, és kávét, alkoholt, ételt szolgáltam fel. Az egész abból a végtelenül egyszerű, mondhatni spontán ötletből indult, hogy akkoriban szinte megőrültem a jazzért (még most is gyakran hallgatom), és a magam részéről nem is kívántam többet, mint hogy reggeltől estig hallhassam a kedvenc zenéimet. De ugye diákházasság volt a miénk, tehát semennyi tőkénk sem volt. Ezért a feleségemmel három éven át dolgoztunk egyszerre több munkahelyen, hogy minél több pénzt gyűjtsünk össze. És fűtől-fától kölcsönkértünk. Az így összegereblyézett összegből nyitottuk meg a bárt Kokubundzsi állomás déli kijáratánál. Ez 1974-ben történt.

Szerencsénkre akkoriban még nem kellett a maihoz hasonló hatalmas vagyon ahhoz, hogy egy fiatal saját üzletbe vághasson. Hol itt, hol ott nyitottak kisebb helyeket a hozzám hasonlóan gondolkodók, akik nem akartak beállni egy céghez, mert úgymond nem akarták csóválni a farkukat a gépezetnek. Kávézók, éttermek, trafikok, könyvesboltok. A mi bárunk környékén is volt jó pár olyan vállalkozás, amit korunkbeliek vezettek. Arrafelé tébláboltak a diákmozgalmak egykori szószólói, mindenféle alak. Azt hiszem, akkoriban még, úgy általánosságban véve, sok volt a piaci rés a világban. És ha sikerült megtalálnod a neked való rést, abból nagyjából meg tudtál élni. Minden olyan esetlegesen működött, de azért jó kis korszak volt.

Odavittem a régi otthoni pianínónkat, és hétvégenként koncerteket rendeztünk. Sok jazz-zenész lakott Muszasino környékén, és kevés gázsiért is mind (azt hiszem) szívesen játszottak nálunk. Olyan nevek, mint Mukai Sigeharu meg Takasze Aki, Szugimoto Kijosi és Ótomo Josio, Uemacu Takao vagy Furuszava Rjódzsiró, Vatanabe Fumio, micsoda élmény volt! Ők is, én is fiatalok voltunk, és égett bennünk a tettvágy. De igaz, ami igaz, sajnos egyikünk sem keresett rajta szinte semmit.

Noha azzal foglalkoztam, amit szerettem, meglehetősen nagy tartozásom volt, amit nem volt könnyű visszaadni. Bankból is vettünk fel kölcsönt, de a barátainktól is kértünk. Az utóbbiakat az utolsó fillérig, kamatostul visszafizettük néhány év alatt. Mindennap reggeltől estig dolgoztunk, a szánktól vontuk meg a falatot, de rendesen törlesztettünk. Bár ez magától értetődik. Akkoriban mi – ez a mi engem és a feleségemet jelenti – igencsak visszafogott, spártai életmódot folytattunk. Otthon nem volt se tévénk, se rádiónk, de még egy ébresztőóránk se. Fűtőalkalmatosságunk se nagyon, így hidegebb estéken kénytelenek voltunk a macskáinkat ölelgetni elalváskor. Ők is igyekeztek minél szorosabban hozzánk bújni.

Egyszer sehogy sem sikerült összekaparni a havi banki törlesztőrészletet, és fejünket lógatva sétáltunk éjszaka a feleségemmel az utcán, amikor egy teljesen összegyűrt pénzgalacsint találtunk. Nevezhetjük szinkronitásnak vagy akár a sors kezének, mindenesetre meglepő módon pontosan a hiányzó összeg volt. Ha másnapig nem fizetjük be, fizetésképtelenségi kérelmet kellett volna benyújtanom, így komolyan életmentő volt (valamiért az én életemben időnként előfordulnak ehhez hasonló csodák). Igazából el kellett volna vinnünk a rendőrségre, de akkor nekünk nem volt kapacitásunk ilyen szépelgésre. Sajnálom… mondjuk nem sokat érek vele, ha most kérek bocsánatot. Ha más formában is, de amennyire csak tudom, igyekszem majd meghálálni ezt a társadalomnak.

Nem panaszkodni akarok, de összefoglalva elmondhatom, hogy a húszas éveimben elég nehéz életem volt. Persze bőven vannak, akiknek jóval nehezebb sors jutott, mint nekem. Az ő szemükben az én életkörülményeimet még csak nehéznek sem lehet nevezni, és valószínűleg ebben teljes mértékben igazuk is van. Viszont az én életem a magam számára, a saját mércémmel mérve igenis nehéz volt, és kész.

De élveztem. Ez is biztos. Fiatal voltam, kicsattantam az egészségtől, és főleg álló nap hallgathattam a kedvenc zenéimet, és megvolt a saját birodalmam, még ha szerény méretű is. Nem kellett zsúfolt vonatokon dolgozni járnom, unalmas tárgyalásokon ücsörögnöm, vagy hajlonganom a főnökömnek, akit ki nem állhatok. Viszont megismerhettem egy csomó érdekes, különleges embert.

A másik fontos tényező, hogy közben élettapasztalatot szereztem. Így kimondva elég hülyén hangzik, mert túl szájbarágós, de röviden annyi, hogy felnőttem. Ki tudja, hányszor mentem fejjel a falnak, vagy csupán egy hajszálon múlt, hogy megúsztam valamit. Fejemhez vágtak durva dolgokat, kitoltak velem nem is kicsit, éreztem magam nagyon meglőve. Akkoriban az éjszakai vendéglátás társadalmi megítélés szempontjából igencsak lenézett üzletág volt. Fizikailag nagyon kizsigerelt, és a legtöbb esteben kénytelen volt az ember csak némán tűrni. Hol egy rosszarcú részeget kellett kiebrudalni, és erős ellenszélben úgyse tehetünk mást, mint hogy behúzzuk a nyakunkat. Másra sem tudtam gondolni, mint hogy mindenáron megtartsam az üzletemet és visszaadjam a tartozást.

De félre se nézve valahogy csak átverekedtem magam ezen a kínkeserves korszakon, jelentősebb sérülések nélkül életben maradtam, és kiértem egy tágasabb tisztásra. Kifújtam magam, és körülnéztem, hát egy új, addig sosem látott táj terült el előttem, közepében pedig ott állt az új énem – nagyon leegyszerűsítve ennyi történt. Egyszer csak arra eszméltem, hogy a korábbiakhoz képest valamennyivel keményebb lettem, a korábbiakhoz képest valamennyivel (éppen hogy csak egy kicsivel) bölcsebbé váltam.

Eszem ágában sincs olyasmit tanácsolni, hogy szenvedj minél többet az életedben. Őszintén szólva úgy gondolom, hogy ha lehetséges szenvedés nélkül végigcsinálni, akkor nyilván sokkalta jobban jársz szenvedés nélkül. Megkérdőjelezhetetlen, hogy a szenvedésben nincs semmi élvezet, és megeshet, hogy valaki össze is roppan tőle, és többé fel sem tud állni. Én csak azt szeretném mondani, ha most nehéz helyzetben vagy, és annak következtében bőven rád jár a rúd: most biztosan nem könnyű, de talán később meglesz az eredménye. Nem tudom, hogy ez vigasztal-e, de gondolj erre, és igyekezz előre.

Utólag belegondolva, mielőtt elkezdtem volna dolgozni, csak egy átlagos fiú voltam. Egy csendes külvárosi lakóövezetben nőttem fel Ószaka és Kóbe között, problémamentes családi háttérrel, és magam sem balhéztam, és ahhoz képest, hogy nem igazán fárasztottam magam a tanulással, az iskolai eredményeim tűrhetően alakultak. De olvasni mindig is szerettem, és elég lelkesen faltam a könyveket. Azt hiszem, a kisgimnáziumban és a középiskolában nem volt körülöttem más, aki annyit olvasott volna, mint én. A zenét is szerettem, válogatás nélkül hallgattam mindenfélét. Természetesen nemigen maradt időm az iskolai feladatokra. Egyedüli gyerek voltam, alapvetően nagy odafigyeléssel neveltek (azaz elkényeztettek), és szinte egyáltalán nem cibált meg az élet. Más szóval menthetetlenül naiv voltam.

Az 1960-as évek végén, amikor Tokióba költöztem és beiratkoztam a Vaszeda Egyetemre, éppen a diáklázadások viharának kellős közepén jártunk, és az egyetem hosszú ideig zárva tartott. Kezdetben a diáksztrájk miatt, aztán az egyetem által foganatosított kizáratásunk miatt. Közben szinte semennyi órát nem tartottak meg, minek köszönhetően (vagy hogy is mondjam) a diákéveim meglehetősen esetlegesre sikeredtek.

Alaptermészetemnél fogva nem nekem való, hogy belépjek egy csoportba, és a többiekkel együtt csináljak valamit, így nem csatlakoztam egyetlen csoporthoz sem, de azért alapvetően támogattam a diákmozgalmat, és egyénileg meg is tettem mindent, amit lehetett. De attól fogva, hogy a rendszerellenes csoportosulások egymás közti ellentétei súlyosbodtak, és az úgynevezett ucsi gebák („belső Gewalt”-ok, belharcok) emberéleteket követeltek a semmiért (nálunk például megöltek egy nem is politizáló diákot a bölcsészkaron az egyik gyakran használt termünkben), sok más diákhoz hasonlóan nekem is kételyeim támadtak a mozgalom működési elveit illetően. Hogy van benne valami téves, valami nem helyes. Elveszett belőle az egészséges képzelőerő. Az volt az érzésem. És miután elvonult a vad vihar, végeredményben nem hagyott mást hátra a szívünkben, mint rossz utóízű csalódottságot. Legyen akármennyi helyes szlogen, gyönyörű üzenet, ha hiányzik a lelkierő, a morál ereje, ami fenntartja ezt a helyességet és gyönyörűséget, az egész nem több, mint üres szavak. Én ezt akkor a saját bőrömön tapasztaltam, és azóta is egészen biztos vagyok benne. A szavaknak erejük van. De annak az erőnek helyes erőnek kell lennie. Vagy legalábbis igazságosnak. Nem hagyhatjuk, hogy a szavak önálló életre keljenek.

Így aztán én továbbléptem egy sokkal személyesebb útra, és ott állapodtam meg. A könyvek, a zene és a filmek és hasonlók területén. Akkoriban a tokiói Sindzsuku városrész Kabukicsó nevű negyedében hosszú időn át diákmunkában dolgoztam végig az éjszakákat, és sokféle emberrel ismerkedtem meg. Hogy manapság hogy megy ez, nem tudom, akkoriban az éjszakai Kabukicsót ellepték érdekes, beazonosíthatatlan alakok. Voltak vicces, szórakoztató és eléggé veszélyes, nehéz helyzetek. Mindenesetre szerintem én inkább az ilyen mozgalmas, kaotikus, illetve néha gyanús, vad helyeken ismertem meg az élet különféle jelenségeit és szedtem magamra némi bölcsességet, sokkal inkább, mint az egyetemi tantermekben vagy szakkörökben, ahol hasonszőrűekkel jöhettem volna össze. Angolul van egy kifejezés: streetwise. Azt jelenti, hogy „gyakorlati tudással rendelkezik a nagyvárosi élet túléléséhez”, de végül is csak annyi, hogy az elméleti tudásnál az ilyen földhözragadtabb ismeretek jobban illettek hozzám zsigerileg. Őszintén szólva lényegében egyáltalán nem érdekelt az egyetemi anyag.

Házas voltam, dolgozni is kezdtem, semmi teteje nem volt, hogy ezek után még diplomám is legyen. De akkoriban a Vaszeda Egyetemen csak a felvett előadások kreditjei után kellett tandíjat fizetni, és nem hiányzott már túl sok tanegységem, így munka közben kerítettem időt rá, hogy eljárjak az előadásokra, és hét év alatt nagy nehezen végeztem is. Az utolsó évben felvettem Andó Sinja tanár úr Racine-előadását, de túl sokat hiányoztam, és megint úgy tűnt, hogy nem sikerül végeznem, ezért bementem a tanár úr szobájába, és elmagyaráztam, hogy ez és ez a helyzet, már házas vagyok, mindennap dolgozom, és nemigen tudok bejárni az egyetemre…, mire ő személyesen elfáradt az általam vezetett kokubundzsi bárba, annyit mondott, hogy hát, magának sem könnyű, aztán el is ment. És szerencsémre megkaptam a kreditet. Nagyon kedves ember volt. Akkoriban az egyetemen (hogy most mi a helyzet, azt nem tudom) sok ilyen karizmatikus tanár dolgozott. Bár az előadások tartalmára szinte egyáltalán nem emlékszem (bocsánat).