Borítószöveg

Danny Trejo Hollywood egyik legismertebb, legtermékenyebb és legkedveltebb karakterszínésze, emellett pedig sikeres étteremlánc-tulajdonos. Életútja az extrém mélységből az extrém magasságba vezetett: megjárta Kalifornia leghírhedtebb börtöneit – ült San Quentinben és Foslomban is –, fiatal korától heroinfüggőséggel küzdött, majd – ahogy mondaná – „Isten kegyelméből” jó útra tért. Egy rossz fiút alakító statisztából híres filmsztár lett, aki olyan legendákkal dolgozott együtt, mint Charles Bronson vagy Robert De Niro. Élettörténete, hiteles személyisége és aktív szerepvállalása számos embernek segített a szenvedélybetegségekkel való harcában.

„Arra tanítottak, hogy Isten minden imára válaszol, még akkor is, ha nem. Segíts, hogy ne arra törekedjek, hogy megvigasztaljanak, hanem hogy én vigasztaljak. Segíts! Az isteni kegyelem csak akkor lehet a tiéd, ha elosztogatod – magyarázták. Másokat kell szolgálnod. Még ha ők nem is részesülnek belőle, te fogsz.”

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Danny Trejo with Donal Logue: Trejo: My Life of Crime, Redemption,
and Hollywood

Atria Books, 2021, New York

Fordította Illés Róbert

Borítóterv Oláh Gábor

Danny Trejo fotóját az A Company Hungary
szíves engedélyével használjuk.

Borítóháttér © Martin Barraud / Getty Images

Copyright © 2021 by Danny Trejo

Hungarian translation © 2023 Illés Róbert

Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

ISBN 978-963-620-172-2

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Maeve-nek, Danielle-nek, Gilbertnek,
Danny Boynak, Theónak és Samnek.

A család mindenekfelett.

Minden bebörtönzött nőnek és férfinak a világon, tudjátok, hogy Isten segítségével minden lehetséges. Nemcsak jelenlegi helyzetetekből találhatjátok meg a kiutat, de olyan szabadságot és boldogságot ismerhettek meg, amiről sosem gondoltátok volna, hogy lehetséges. Álmodni sem tudtok olyan életet, amilyenben részetek lehet.
Szeretlek benneteket, és mindennap imádkozom értetek.

TARTALOM

PROLÓGUS – 1949

I. rész – SZABADULÁS

1. Soledad: 1968

2. Kilencven nap szabadság: 1965

3. Fiatalemberek és a tűz: 1965

4. Az éppen most: 1966

5. Segítség: 1968

6. Zip-a-Dee-Doo-Dah: 1968

II. rész – A MEGFELELŐ EMBER  A MELÓRA

7. Tisztán, józanul és beszarva: 1969

8. Ismerős arcok: 1969

9. Régi düh: 1972

10. Una en la casa: 1975–76

11. A Trejo név: 1975

12. A harmadik az igazi: 1975

13. Fény derül egy titokra: 1978

14. Élet és halál: 1981

15. A veszekedés Gilberttel: 1982

16. Danny Boy: 1983

III. rész – 1-ES SZÁMÚ RAB

17. Szökevényvonat: 1985

18. Búcsú egy másik élettől: 1986

19. Első osztály: 1987

20. Ötfős banda: 1988

21. Életre-halálra: 1991

22. C550-es cella: 1992

23. Mi Vida Loca: 1991

24. A helyes döntés: 1991

25. A problémamegoldó: 1995

26. Mrs. Finley és az Amazonas: 1996

27. Házasélet: 1996

28. Magasságok és mélységek: 1997

IV. rész – EGY FIÚTÓL

29. Machete: 2010

30. Kettős élet: 2010

31. Aggodalom és imádság: 2013

32. El Padrino: 2014

33. Trejo’s Tacos: 2015

34. Egy fiútól: 2018

35. Danny Trejo-nap: 2020

EPILÓGUS – 2020. május 15.

A TÁRSSZERZŐ UTÓSZAVA

A szerzőkről

PROLÓGUS

1949

Mary Carmen kiabálva szaladt be a szobánkba.

– Találtam egy anyamakkát!

Ikernővérei, Coke és Toni, valamint Salita és én követtük a sikátorba. Ők voltak az unokatestvéreim. Közös szobában laktunk a nagyanyám házában, és mindenhova együtt mentünk.

Világéletemben tartoztam valamilyen bandához, még ha az öt- és hatéves lányokból állt is.

A magas fűben egy kuka mellett halott macska feküdt nagy csecsekkel. Mary Carmennek igaza volt. Tényleg egy anyamacskát talált.

Férfiak dohányoztak a közeli gyár előtt.

Egyikük odaszólt:

– Hagyjátok békén! Nem látjátok, hogy egy kutya elintézte?

– Meg kell mentenünk a kölykeit – felelte Salita. – Hol vannak a kölykei?

Átkutattuk az egész sikátort, de sehol sem találtunk kiscicákat a fűben.

Coke-nak az az ötlete támadt, hogy temessük el a macskát, adjuk meg neki a végtisztességet egy rendes temetéssel. Sietnünk kellett, mert már alkonyodott. Fogtunk egy botot, rátoltuk vele egy darab furnérlemezre, és bevittük a nagyanyám hátsó kertjébe.

A talaj keményebb volt, mint gondoltam. Néhány perc után elegem lett az ásásból.

– Szerintem ez már elég mély.

A falemezről a gödörbe csúsztattuk a macskát, és rálapátoltuk a földet. Ebben a pillanatban apám rontott ki a hátsó ajtón.

– Mi a nyavalyát műveltek? Be a házba, különben elverem a seggeteket!

– Meghalt egy anyamakka – mondta Mary Carmen, de apám addigra már újra eltűnt a házban. Blackie, a kutyánk surrant ki a szúnyoghálós ajtó résén, és kaparni kezdte a sírt.

– Ne, Blackie, nem szabad! – szóltam rá.

Megkötöttük Blackie-t, hogy ne háborgassa az anyamacskát. Salita keresztet vetett, és imádkozni kezdtünk.

Aznap éjjel Art bácsikám jelent meg a háznál, véresen, szakadt ingben. Megtámadták egy bárban a San Fernando Road mellett. Nagybátyáim azonnal botokat ragadtak, és kirohantak az ajtón.

Nagyjából egy óra elteltével családom férfi tagjai büszkén hazamasíroztak, nagy hangon dicsekedve azzal, hány embert vertek szarrá. Nagyanyám letérdeltetett bennünket, gyerekeket a nappali sarkába imádkozni. A szemem sarkából láttam, ahogy nagyapánk az öklét rázva kiáltozza, hogy a Trejók mekkora macsók. Bácsikáim nevetve sörözgettek, és újra meg újra eljátszották a történteket. Nagyanyám erre azt kérte, imádkozzunk még hangosabban.

Ha valaki látott akkor engem és az unokatestvéreimet, amint aznap már másodszor térdelünk le imádsághoz, sosem gondolta volna, hogy bármelyikünk is börtönben fog kikötni. Pedig úgy lett. Nagyanyám bármennyire is igyekezett Isten felé terelni bennünket, már elindultunk az oda vezető ösvényen. Trejók voltunk. Ha van valami, ami öröklődött a családomban, akkor ez volt az.

És azt sem sejtette volna senki, hogy a társaság legelvetemültebb tagjaként kijutok a börtönből, és ahelyett, hogy az utcán halnék meg drogos gyilkosként, színészi karrierem során agyonlőnek, halálra késelnek, lefejeznek, felrobbantanak, felakasztanak, lifttel kilapítanak, szétporladok egy biliárdasztalon, miközben a két szemem begurul egy-egy biliárdzsebbe, és én leszek Hollywood történetének legtöbbször meggyilkolt színésze, elnökökkel találkozom, az arcomat falfestményeken örökítik meg több kontinensen, vállalatok akarnak szóvivőjükké tenni, mert nemcsak szeretnek, hanem bíznak is bennem, Los Angelesben pedig hivatalos napot szentelnek nekem. Mert az a Danny Trejo, aki korábban voltam, tiszta lett, és most drogtanácsadóként dolgozik, és mielőtt a színészi karrieremnek köszönhetően megismert volna a világ, senki sem akart lefesteni vagy bármit elnevezni rólam. Mert akkor még az a mexikói voltam, akivel nem szerencsés ujjat húzni.

I. rész
SZABADULÁS

1.
Soledad

1968

Bitang szarul éreztem magam. A fejembe szállt a heroin, a pia, a piroska és a whisky.

A harmadik évemet töltöttem tízéves börtönbüntetésemből, ami egy mexikói számára inkább húszat jelentett a gyakorlatban – felért egy életfogyttal, egy halálbüntetéssel.

Mindig is úgy gondoltam, hogy börtönben fogok meghalni.

Cinco de Mayo volt, vagyis május 5-e 1968-ban, a Soledad Állami Börtönben. A mexikóiaknak, az igazi mexikóiaknak, a Corazón-mexikóiaknak Cinco de Mayo nem a mexikói függetlenség napja, nem azt jelenti, hogy ezen a napon győzték le a mexikóiak a franciákat Pueblánál, még csak nem is azt jelenti, hogy május 5-e. Cinco de Mayo ezt jelenti: „Készítsd az óvadékot.”

Engem már bevarrtak, szóval nekem nem kellett óvadék.

A mexikóiak hetek óta tervezgettek egy un chingón volart, egy nagy betépést. Én felügyeltem az edzőtermet a rakodódokkok mellett, ezért minden csempészáru rajtam keresztül jutott be: cigaretta, speed, heroin, sőt, női alsónemű és smink is (ha valaki arra volt ráindulva). Ha megfizették, én beszereztem.

Én intéztem a heroinos zacskót, szóval alaposan fel voltam pakolva. Valamint volt nálam több száz tabletta, amit azoktól a raboktól gyűjtöttem be, akik félretették a gyógyszeradagjukat, hogy ki tudják fizetni a kártyaadósságaikat vagy a csempészárut, esetleg védelmet tudjanak vásárolni. Volt még nálam pár liter whisky, két uncia fű, és több adag pia, amit hetek óta készítettünk. A konyhai kapcsolatunk szerzett nekünk mazsolát, narancsot, cukrot és élesztőt, azt kevertük össze. Szemeteszsákokba töltöttük, szorosan lezártuk, pólókba tekertük, és bedugtuk a fűtőrendszer nyílásába. Amikor elkészült, zoknikon szűrtük át.

Előző nap korán kezdtük, és egész éjjel folytattuk. Reggel éppen letelepedtem, amikor megszólalt a százados hangja a hangosbeszélőből. Bejelentette, hogy kinti programunk lesz aznap: egy helyi főiskola előkészítő tagozatának baseballcsapata játszik bemutatómérkőzést a rabok csapatával.

Behozni egy csapat civilt egy kaliforniai börtönbe Cinco de Mayo napján a létező legnagyobb faszság a világon – a fél börtön már ki volt ütve. Ráadásul minden kinti program plusz őröket, plusz fegyvereket, plusz mindent jelent.

A Cinco de Mayo-mérkőzés bejelentése után kiparancsoltak bennünket a cellákból. Az udvaron egy percre a nap felé fordítottam az arcom, hogy érezzem a melegét, de amikor behunytam a szemem, émelyegni kezdtem. Fejembe szállt a pia. Felültem a lelátóra a harmadik bázisvonal mellett Ray Pachecóval és Henry Quijadával, két régi cimborámmal, akiket még a javítóból ismertem. Ray elképesztően erős volt, fantasztikus adottságokkal. Tizenhárom évesen együtt fociztunk az utcán, még mielőtt Ray belépett a Fehér Kerítés bandába. Henry magas, vékony srác volt Azusából. Mindketten a Ranierbe, a börtön egy másik részlegébe kerültek.

Helyet foglaltunk, hogy megnézzük a főiskolai előkészítő tagozat csapatának mérkőzését a rabokkal. Azonnal feltűnt, hogy nincsen kerítés – mindössze három méter levegő választott el bennünket a kölyköktől. Néztük a bemelegítést. Nagydarab, Mickey Mantle-re hasonlító fehér srác volt a hármas védő. Emlékszem, arra gondoltam, hogy nagyon népszerű lenne odabent.

Bőszen rágózott.

Ray felém fordult, és így szólt:

– De jólesne egy kis chicle.

A rágógumi különleges csemegének számított. A börtönben nem lehetett hozzájutni. Főleg nem ahhoz a cukros fajtához, amit a kölyök rágott előttünk.

Ray odakiáltott neki:

– Adj rágót!

Ray Atadasceróból, egy zárt elmegyógyintézetből került Soledadba. Ray ugyanis brutálisan meggyilkolta az exbarátnőjét és annak új pasiját. Nem egyszerűen csak megölte őket – a bíróság úgy találta, hogy voltak „súlyosbító körülmények”. Nem emlékszem a részletekre, de nagyon durva eset volt, amilyenekről az újságokban olvasva megborzong az ember a döbbenettől. Az olyan régimódi mexikóiak, mint Ray, nem ismerik az exbarátnő fogalmát – aki egyszer az övé, az örökké az övé. Olyan brutálisan végzett velük, hogy a bíróság úgy ítélte meg, ép ésszel nem lehet ilyet elkövetni, ezért az ítélet „bűnös, de nem beszámítható” lett. Éveken át tartó elektrosokk-terápiáért és gyógyszeres kezelésért cserébe Ray megúszta hét év börtönbüntetéssel.

A kezelésektől csak még rosszabb lett.

A főépületben néha Ray háta mögé osontam, és szívatásból berregő hangot adtam ki, mintha megint áramot vezetnének belé. Általában nem foglalkozott vele, de amikor aznap reggel megint eljátszottam, láttam rajta, hogy nincs olyan hangulatban, hogy baszakodni lehessen vele.

Elkezdődött a meccs. Hullafáradt voltam. Szarul éreztem magam a bortól, a fűtől, a tablettáktól és a whiskytől. A napsütés, ami néhány másodpercig jólesett, most mintha nagyítón keresztül sütötte volna a homlokomat. Körülöttem mindenki részegen vagy betépve fészkelődött. Éreztem, hogy van valami a levegőben. Felismertem – az erőszak iránti vágy. A rabok agresszió és félelem feromonjait bocsátották ki. Ha ezek a vegyületek egyszer kiszabadulnak, nem lehet őket visszaszívni, azonnal megtelik velük a levegő.

A második inningben Ray ráordított a hármas védőre:

– ¡Dame chicle, pinchi güero!

A kölyök úgy tett, mintha nem hallaná. A kesztyűjét csapkodta, és kitartóan rágózott. Folyamatosan mozgott az állkapcsa, mint egy kérődző tehéné.

– Nem hallod, kisköcsög? Dobj egy rágót!

A kölyök nem fordult felé. Bámult maga elé, öklével csapkodta a kesztyűjét, és rágta a rágót. Csak annyit vetett oda a szája sarkából:

– Nem beszélhetünk veletek.

– Micsoda?

– Azt mondták, ne álljunk szóba a rabokkal.

És közben rágózott tovább.

Ray minden egyes rágással egyre jobban dühbe gurult. Az agyában átfordult egy kapcsoló. Mint egy nagy fehér cápa, aminek felakad a szeme. Úgy csikorgatta a fogát és szorította össze az állkapcsát, mint aki démonokkal viaskodik. Megint kényszerzubbony volt rajta, bőrszíj a szájában, és több száz voltot vezettek a fejébe, mint négy hónapon keresztül mindennap.

Ray eltűnt.

– Dögölj meg, kisköcsög. Nem vagyunk elég jók neked ahhoz, hogy szóba állj velünk?

– Azt mondták, kerüljük a kapcsolatot a rabokkal.

Tudtam, hogy hiábavaló, mégis próbáltam megnyugtatni Rayt. Minden baromságot bedobtam, ami csak eszembe jutott.

– Ne szívózz a kölyökkel, cimbora, tud karatézni – mondtam. Aztán meg: – Mesterlövész védi a kiscsávót.

Lehetett volna több eszem. Egy beszívott gyilkosnak azt mondani, hogy nem baszakodhat valakivel, felhívás keringőre.

A hármas védő halálra volt rémülve. Minden inningben egyre távolabb húzódott a harmadik bázistól. Végül a kettes védő, a beállós és a hármas védő már egymás mellett álltak a belső mező közepén. Egyikük sem akart ott lenni. Otthon akartak lenni a barátnőjükkel, autót vezetni, sörözni, countryzenét hallgatni a csatorna partján vagy bármi mást, csak ne kelljen baseballmeccset játszaniuk egy börtönben rablók és gyilkosok ellen. Hiába készítették fel őket arra, hogy mi várhat rájuk egy szigorúan őrzött fegyházban, a legrosszabb forgatókönyv kezdett valóra válni – különösen a hármas védő számára, akit egy hidegvérű gyilkos pécézett ki magának, miközben alig öt-hat méterre állt tőle.

Pisálnom kellett. Féltem egyedül hagyni Rayt, de nem akartam összehugyozni magam. Mondtam Raynek, hogy jöjjön velem, de azt felelte, inkább ott marad Henryvel. Kimentem a mosdóba, idétlenül szökdécselve közben, mint amikor az embernek annyira kell pisálnia, hogy már nem tud rendesen futni. A piszoárnál állva átkoztam magam, amiért annyit kell csorgatnom. Mintha három liter lett volna a hólyagomban. Émelyegtem. Baljós hangok szűrődtek be kintről. Megváltozott a levegő. Szinte vibrált a feszültségtől.

Siettem vissza a lelátóra, de már csak azt láttam, amint Ray felugrik a helyéről, és behúz egyet a hármas védőnek. Abban a pillanatban elszabadult a pokol. Mint az Ómenben, amikor a páviánok megrohamozzák Damien kocsiját a szafariparkban, vagy amikor minden kutya egymásnak esik egy parkban. Egyszerre állatok százai küzdöttek az életükért.

1956 óta hol rács mögött voltam, hol nem, de többnyire igen. Abban a tizenkét évben alkalmaztam mindent, amit Gilbert bácsikámtól tanultam a börtönlétről. Amikor először bevarrtak az Eastlake javítóintézetbe, azonnal feltettem magamnak a kérdést: Mire tanított Gilbert?

Először is, maradj a mexikóiakkal. Másodszor, találj magadnak három-négy cimborát, akikre mindig számíthatsz. Gilbert azt mondta, olyan ösztönök fognak kifejlődni bennem, amiknek nem is tudtam a létezéséről. Megtanulok elaludni úgy, hogy mindenki rohangál és ordít körülöttem, de azonnal felébredek, ha valaki akár csak egy másodpercre megáll a cellám előtt. Arra tanított, hogy ha valaki csak egy másodperccel hosszabban néz rám a kelleténél, arra így reagáljak: „Mi a faszt bámulsz?” A mindössze hat évvel idősebb Gilbert volt a mentorom. Minden börtönben góré lett, ahová bekerült. Ő tanított meg üzletelni, lopni, fenyegetni, kiszúrni a gyengeséget, tőle tudom, mikor kell ráijeszteni valakire, és mikor jobb inkább megvigasztalni. Arra tanított, hogy soha ne terrorizáljam a gyengébbeket, de ha verekednem kell, akkor a győzelem legyen a cél.

Tízévesen vittek be először a rendőrök. Tizenkét éves koromra már visszajáró vendég voltam a javítóban. A szüleim Texasba küldtek egy időre rokonokhoz, nehogy lecsukjanak, miután szétrúgtam a seggét egy kölyöknek, amiért rajzórán lespriccelt tintával. Addigra azonban már javíthatatlan voltam. Texasi tartózkodásom nem tartott sokáig. Noha Margaret nénikém és Rudy Cantú bácsikám otthona vidéken volt, mérföldekre San Antoniótól, megtaláltam a módját, hogy belevessem magam La Colonia éjszakai életébe. A nagybátyám és a nagynéném, akik rendes, vallásos emberek voltak, belátták, hogy nem tudnak hatni rám, ezért visszaküldtek Los Angelesbe.

Nem féltem sem a letartóztatástól, sem a börtöntől, és amelyik gyerek nem fél a következményektől, azt a társadalom elveszítette. Tizedikben félévkor átkerültem a North Hollywood High Schoolba, az ötödik középiskolába abban az évben. Az előző négyből verekedés miatt csaptak ki. Az utolsó háromban azzal keltettem feltűnést, hogy én voltam az egyetlen mexikói. Ráadásul nemcsak latino voltam, hanem sárga-fehér Sir Guy ingeket viseltem, színben harmonizáló mellénnyel és hosszúnadrággal. Ha Levi’s volt rajtam, élére vasaltattam, és felhajtottam a szárát. Elegáns voltam és tiszta. Kilógtam a sorból. A North Hollywoodban Barbara D., egy gyönyörű olasz lány, a bálkirálynő, szerelmes volt belém. Én is viszontszerettem. Egy nap meglátott az udvaron egy padon üldögélni, és megijedt.

– Nem ülhetsz oda, Danny, az a Caballerók padja.

Mi a lófasz? Saját padjuk van? És ha már itt tartunk, kik a picsák azok a Caballerók, és miért adtak spanyol nevet maguknak?

Nagydarab, tagbaszakadt fehér srác sétált oda hozzám egy kisebb társával. A nagyfiú felszívta magát, és így szólt:

– Leszállsz magadtól a Caballerók padjáról, vagy lerugdossalak róla?

Ha csak annyit mondott volna, hogy „ez a Caballerók padja”, talán felállok, és elsétálok. De mivel provokált, felálltam a padra, és torkon rúgtam.

– Rugdoss le róla, seggfej!

A srác fuldoklott, nem kapott levegőt. Aztán a kisebbik kimondta a mágikus szavakat:

– Suli után elintézzük, babzabáló.

Végzetes hiba. Nem a babzabálótól pöccentem be. Hanem a „suli után” résztől. A normális középiskolások félnek attól, hogy bajba kerülnek, igazi bajba. Nekem nem volt ilyen problémám. Az a fajta mexikói voltam, aki nem tud suli utánig várni. Egész nap gyűlt bennem a harag. Alig bírtam kivárni, hogy kicsengessenek az utolsó óráról. Kiléptem az iskola kapuján, és megálltam. A torkon rúgott srác és öt másik Caballero jelent meg, körülöttünk pedig az egész iskola, várva a műsort. Helyes. Készen álltam rá, hogy bemutatót tartsak nekik az erőszak olyan szintjéből, amit elképzelni sem tudnak.

Olyan volt az egész, mint egy jelenet a Pomádéból, azt leszámítva, hogy ők egy családi moziban szerepeltek, én pedig egy 18-as karikás filmben. Amint a vezetőjük kinyitotta a száját, elkaptam a nyakánál fogva, és kiharaptam egy darabot az arcából. A tömeg felhördült. Láttam, hogy két lány eltakarja az arcát. Senki nem volt rám felkészülve a North Hollywood High Schoolban. Az a Caballero biztosan nem.

Miközben a srác ordítva jajveszékelt, átrohantam az úton Leonard hamburgerezőjébe, beugrottam a pult mögé, felkaptam egy húsvágó bárdot, és visszaszaladtam az utcára. Az egész iskolát kész lettem volna hidegre tenni, ha kell. Leonard is kirohant utánam a burgerezőből, kezében a saját bárdjával, és megállt mellettem. Az iskola összes tanulója velem szemben állt. Senki nem mert egyetlen lépést sem tenni felém. Ez az őrültség hatalma, amikor hajlandó vagy olyan messzire menni, ami az ellenfeleid számára elképzelhetetlen. De ennek a hatalomnak ára van – ha élsz vele, felfeded a világnak, hogy az egyetlen hely, ahol biztonságban tudhatnak téged, az egy állami fegyintézet.

Megfogadtam Gilbert tanítását. Nem azért verekedtem, hogy tiszteljenek. Azért verekedtem, hogy győzzek. Beteges élvezetemet leltem benne. Tiszteltem azokat, akik tisztelettel bántak velem, de aki baszakodni mert velem, azzal úgy el akartam bánni, hogy még vénemberként, bottal járva is az jusson eszébe a tükörbe nézve, amikor meglátja azt az ocsmány forradást a képen, hogy hatalmas hibát követett el, amikor annak idején ujjat húzott Danny Trejóval.

Amikor lázadás tör ki, mindenki tudja, mi a teendő: életben maradni és levadászni az ellenségeidet. A mexikóiak rávetették magukat a feketékre, a fehérek egymásnak vetett háttal igyekeztek utat vágni maguknak az övéikhez, a feketék pedig felváltva aprították a fehéreket és a mexikóiakat. Árják, feketék, mexikóiak, mindnyájan hónapok óta érvényben lévő halálos ítéleteket hajtottak végre. Egyik rohadékot csaptam le a másik után. Eleresztettem egy balost, bumm. Egy jobbost, bumm. Bal, jobb, bal, jobb. Nem féltem. Nem volt rá időm. Ha a félelem nagy ritkán felütötte bennem a fejét, azonnal haraggá alakítottam. Az adrenalin tüzelte haraggá. Ha egy gyerek beszorul egy autó alá, és az anyja lebénul a félelemtől, annak a gyereknek reszeltek. Ha viszont haraggá alakítja, akkor felemeli az autót.

Autóemelő erő feszült bennem. Kamionemelő erő.

A szemem sarkából láttam, ahogy a macák fedezéket keresve szaladnak az udvar széle felé. A macát nem becsmérlő kifejezésnek szánom, mert a börtönben sem az. Mindnyájukkal töltöttünk együtt időt, és mindegyik értékes volt. A homoszexuálisok pénzt csináltak, rendet tartottak, fizettek a védelemért, szárnyaik alá vették az érkező homoszexuálisokat, és mindent tudtak. Ha gondját viselted a homokosoknak, azzal száz barátot szereztél magadnak. A baseballjátékosok az ütőjükkel hadonászva tartották távol tőlük az életükre törő rabokat. Kukák, kövek repültek – ki mit ért, azt hajigálta. Homályosan rémlik, hogy én is felkaptam egy követ vagy betondarabot.

Pokoli hangzavar volt.

Ray és én egymásnak vetettük a hátunkat, és ütöttünk-vágtunk mindenkit, aki a közelünkbe került, amikor megláttam Rogers századost, az egyik fősmasszert, amint éppen ránk mutat. A toronynak jelezte, hogy lőjenek. Rayjel futásnak eredtünk, de pont ellenkező irányba indultunk. Mint két rodeóbohóc, fejjel egymásnak szaladtunk, és elterültünk a földön.

Arccal a porban hasaltunk, a két kezünket összekulcsoltuk a tarkónkon. Ray ismét kisgyerekké változott. Halálosan meg volt rémülve.

– Danny, ne engedd, hogy bántsanak!

Rogers százados szaladt oda hozzánk.

– Trejo, maga volt az?

Úgy értettem, azt kérdezi, én akadályoztam-e meg, hogy Ray elszaladjon. Nem tudtam, mit feleljek erre, ezért csak annyit mondtam:

– Igen.

Az őrök talpra rángattak és elhurcoltak bennünket.

A több mint ezer rabból, akik részt vettek aznap a lázadásban, csak Henryt, Rayt és engem emeltek ki. Állítólag én hajítottam el a követ, amelyik fejen találta az egyik őrt, Gibbons hadnagyot. Mindenki látta, hogy Ray bántalmazott egy civilt. Henryt pedig azzal vádolták, hogy tökön rúgta Stalmeyer edzőt, akinek leszakadt a herezacskója. Főbenjáró bűn mindegyik.

Halálbüntetésre számíthattunk.

Mi tud megváltozni egy pillanat alatt? Todo. Minden.

Nem voltam teljesen meglepve. Akárhol ültem, legyen az javító, fiatalkorúak börtöne, Tracy, YTS, Wayside, Chino, Vacaville, San Quentin, Folsom, mindenhol arra számítottam, hogy nem jutok ki onnan élve. Tudtam, hogy halálomig börtönben leszek. Csak azt nem tudtam, mikor, hogyan és hol fogok meghalni.

Úgy gondoltam, ez eldőlt. Soledadban ér véget a történet.

Sok tanárom mondta rólam, hogy van bennem potenciál. Vagy pontosabban ezt mondták: „Hatalmas potenciál lenne benne, ha megváltozna.” Még a tartótisztjeim is azt mondták, hogy hihetetlen potenciál van bennem.

Mi a faszom az a potenciál? – gondoltam akkor.

Épp amikor kezdtek jól alakulni a dolgaim Soledadban, minden megváltozott. Ki fognak végezni, méghozzá gázkamrában. Hogy ezt az állam működteti, azt sosem voltam képes felfogni. Tudtam magamról, hogy harcos vagyok, méghozzá kemény harcos, de amikor a kivégzésemre kísérnek, vajon hogyan fogok viselkedni?

Bátor leszek?

Henry kiáltott oda a folyosó másik végéről:

– Kinyírnak minket, Danny! Hidegre tesznek!

Van egy 1930-as évekbeli film, a Mocskos arcú angyalok. James Cagney játssza benne Rockyt, a gengsztert, aki lövöldözésbe keveredik a rendőrséggel. Amikor körülveszik, azt kiáltja: „Gyertek, kapjatok el, zsernyákok!”

A letartóztatása után a bandája tagjai arról beszélgetnek, hogy Rocky szemen fogja köpni a zsarukat.

De amikor Rockyt halálra ítélik, zokog, mint a fürdős kurva. A villamosszék felé menet sírva könyörög kegyelemért. Másnap a bandatagok az újságban olvassák, hogy gyáva féregként halt meg.

Az üzenet egyértelmű volt számomra: ne légy gyáva, amikor meghalsz.

Alig egy évvel később George Jackson ír majd Soledad O-szárnyáról: „A legerősebbek sem bírják itt néhány hétnél tovább… Amikor egy fehér elítélt kikerül innen, egy életre meg van nyomorítva. Egyetlen fekete sem hagyja el ezt a helyet a saját lábán.” Pedig az O-szárny még csak nem is a legkeményebb részleg volt, távolról sem, legalábbis büntetési tételek és jogfosztottság szempontjából. Az az X-szárny volt, és Henry, Ray meg én az X-szárnyban voltunk. Ahhoz képest az O-szárny gyerekjáték volt, arról álmodtunk, hátha egy nap átkerülünk oda. Ültem a csupasz vaságyon. Rosszul voltam, még mindig másnapos a tablettáktól és a piától. Fáztam. Valaki szarral azt írta a szemközti falra, hogy Picsába Istennel.

– Isten – mondtam. – Ha létezel, én, Henry és Ray rendben leszünk. Ha nem, akkor rábasztunk.

2.
Kilencven nap szabadság

1965

Soledad számomra az aktuális állomás volt a börtönök sorában. Mindössze kilencven nappal azután kerültem be, hogy kiszabadultam a chinói YTS-ből, az Ifjúsági Nevelő Iskolából, amit nem hivatalosan csak „gladiátorképzőnek” hívtak. Amerikában vannak előkészítő iskolák, ahol felkészítik a diákokat a legjobb egyetemekre, a YTS ugyanezt jelentette a hozzám hasonló kölykök számára: felkészített bennünket a kaliforniai börtönökre.

1965-ben, huszonegy évesen szabadultam a YTS-ből. Kaptam egy buszjegyet hazáig meg némi kápét. A kaliforniai Ontarióban a Greyhound buszpályaudvar melletti italboltban vettem két palack Ripple bort.

Az internet előtt a Greyhound buszpályaudvarok töltötték be a dark web szerepét – szélhámosok, menekülő kurvák, flancos művésznevet használó stricik, eltávon lévő katonák és frissen szabadult börtöntöltelékek gyűltek össze egy helyen, ahol tíz centért negyedóráig nézhette az ember a tévét. Már elmúltam harminc, amikor megtudtam, hogy a rendes borokat parafadugóval árulják. A Ripple szőlő nélkül készült, és csavaros kupakja volt. Felvittem magammal a két palackot a Greyhound buszra, és lekuporodtam az ülésembe, hogy minél gyorsabban megigyam őket. A fejem fölött egy tábla volt a következő szöveggel: „Alkohol fogyasztása a buszon hatóságilag tilos – a törvényt megszegőkre pénzbírságot, elzárást vagy mindkettőt kiszabhatnak". Elnevettem magam, és kinyitottam a másik palackot is.

Amikor megérkeztünk LA belvárosába, leszálltam a buszról, mire valaki füttyentett. Egy sunyi kinézetű mexikói volt az.

– ¿Qué quieres?

– Mid van? – kérdeztem vissza.

– Nagyon jó anyag.

Minden díler azt mondja, hogy jó anyaga van. Sosem fogsz olyat hallani egy dílertől, hogy amit árul, az igazából tejporral felhígított szar.

– Van hozzá felszerelésed?

Bólintott, mire bementünk egy sikátorba, és belőttem magam.

Bumm. Amint beütött, a mumus azonnal eltűnt. A mumus a múlt miatt érzett megbánás és a jövőtől való félelem volt. Mint sok függő, én is el voltam telve magammal, ugyanakkor majd’ szétrobbantam az önutálattól. Megbánást éreztem, aztán félelmet, majd haragot, ebben a sorrendben, és az első két fázison néha alig egy másodperc alatt túljutottam. Haragom kifelé irányult, kerestem a hibást. Mindig más embereket, városokat, dolgokat utáltam, amiért ilyen elbaszott állapotban voltam, soha nem néztem magamba, hogy vállaljam a felelősséget azért, ahová jutottam. Ez a sok egymásnak ellentmondó érzés aztán maga alá gyűrt, és akkor lépett be a képbe a heroin. A heroin volt az én vészkijáratom. Egészen tizenkét éves korom óta, amikor először nyúltam hozzá, hogy kizárjam a házunkban fortyogó haragot.

Börtönkabátom kasmírköntössé változott – a talaj felett lebegtem. Ez egy pénteki nap volt, öt nappal később értem haza fekete monoklival a szemem alatt.

– Mi történt, mijo? – kérdezte anyám.

Halvány fogalmam sem volt. Ismét továbbálltam, és két héttel később egy régi cimborámnál, Frank Russónál kötöttem ki. Gyerekként Frankkel az Ulánusok nevű banda tagjai voltunk. Azzal büszkélkedtünk, hogy az összes többi bandából kirúgtak bennünket, mert túl vadak voltunk. Aztán pár körrel később újra összekerültünk a YTS-ben.

A YTS-ben Frank járni kezdett egy tizenkét lépéses csoportba, hogy segítsen az alkoholproblémáján. Tudta, hogy alkohol- és drogfüggő vagyok. Az igazat megvallva én is tudtam, csak nem foglalkoztam vele. Frank javasolta, hogy kísérjem el a gyűlésekre, de úgy vezette fel, hogy felkeltse vele az érdeklődésemet.

– Csajok is vannak ott, Danny. – Egy tinédzser számára, aki jó ideje a YTS-ben hűsölt, ez nagyon érdekesen hangzott.

– Valóban?

– Igen, külsősök is járnak a gyűlésekre.

Azonnal bementem a tanácsadói irodába, és írásba adtam, hogy problémám van a drogokkal meg az alkohollal, és részt akarok venni a gyűléseken. Ez a lépés később egyszerre bizonyult áldásnak és átoknak, de eleinte csak az átokrészét láttam. Először is, attól fogva rám volt tetoválva, hogy drogproblémáim vannak (a pontos megfogalmazás valahogy így hangzott: „elítélt kinyilvánítja, hogy akut alkohol- és kábítószer-problémái miatt tanácsadásra van szüksége”), és ez a stigma végigkísért teljes börtönpályafutásom során, sőt, még a feltételes szabadláb napjait is megkeserítette. Akkor még nem sejtettem, de csupán azért, mert nőkkel akartam találkozni, hosszú évekre pluszvizsgálatoknak és kötelező gyűléseknek tettem ki magam. Másodszor, elmentem az első gyűlésre, és valóban felbukkant ott két nő, de ketten együtt legalább kétszáz évesek voltak. Legszívesebben szétrúgtam volna Frank seggét.

Én továbbra is azon a széles és nem túl egyenes úton haladtam, Frank azonban tiszta és józan maradt az első YTS-es gyűlések óta. Amikor meglátott, csak a fejét ingatta.

– Jesszusom, Danny, de szarul nézel ki! Mit tolsz?

– Főleg alkoholt.

– Gyere be, szedd rendbe magad, és menjünk el egy gyűlésre! Ó, basszus…

– Mi az?

– Még mindig a börtönbakancs van rajtad. Aki ült már, azonnal le fogja venni, honnan jössz.

A szabadulásom előtt felvettem a kapcsolatot Frankkel. Azt mondta, mindent elintéz, mire visszajövök. A régi szép időkben ez egy kérót jelentett volna, ahol alhatok, csajt, fegyvert és kocsit, de Frank tényleg jó útra tért. 1965-ben ezt úgy értette, hogy beszerezte az összes tizenkét lépéses gyűlés időpontját és az Anonim Alkoholisták nagykönyvét. A lelkem mélyén irigy voltam Frankre, amiért ennyire elkötelezett a józanság mellett. Tudtam, hogy a tizenkét lépéses programok működnek, még az olyan régi motorosoknál is, mint Jhonnie Harris, egyszerűen csak nem akartam végigcsinálni. De azt is tudtam, hogy ha újra elkezdek piálni meg drogozni, akkor visszakerülök a börtönbe. Ráadásul a gyűlések látogatása az egyik feltétele volt a szabadlábra helyezésemnek.

– Vigyél haza, hogy át tudjak öltözni.

Átvettem a hosszúnadrágomat, amit a szabaduláskor kaptam a börtönben – nem volt másik azonkívül. Frankkel elmentünk a gyűlésre, utána pedig bejelentkeztem abba a szövetségi átmeneti otthonba, amit a tartótisztem jelölt ki nekem. Tudta, hogy nem vagyok jóban az őseimmel, és úgy gondolta, jobb lesz, ha felügyelet alatt vagyok. Ezt szabták meg a szabadlábra helyezésem másik feltételeként. Nem volt rossz hely. Másokkal laktam egy szobában, hétvégén pedig este tíz után már nem lehetett kimenni, amit ki lehetett bírni. Megszoktam már a szabályokat, a börtönnel összehasonlítva a kijárási tilalom pedig semmi.

Frank autószerelőnek tanult a YTS-ben, aztán megkeresett egy fazont, akinél mindketten dolgoztunk kamaszkorunkban, Frank Carlisit. Carlisi állandóan jelen volt az életünkben. Egy aranyszívű gengszter volt, aki azonnal munkát adott, amint kiszabadultunk, és nem kérdezett semmit. Szerencsénk volt vele. A legtöbb helyen szóba sem állnak az emberrel, ha priusza van. A tartótisztek állandóan csesztetik a börtönviselteket, hogy szerezzenek munkát, de nem könnyű, amikor senki sem akarja alkalmazni őket.

Carlisi kibővítette az autóbontóját egy javítóműhellyel, ott dolgozott Frank Russo. Engem is felvett, és megígértem Carlisinek meg Franknek, hogy összeszedem magam. Napközben autókat csiszoltunk, alapoztunk és fényeztünk, esténként pedig AA-gyűlésekre jártunk.

Miután kiszabadultam, és eljártam ezekre a gyűlésekre, megkérdeztem Franket, mitévő legyek Laurával, a feleségemmel, aki elvált tőlem, amíg a sitten ültem.

Amikor legutóbb, 62-ben szabadultam, elmentem Frankhez, hogy találkozzak vele és a barátnőjével, akiről írt, amíg odabent voltam. De azonnal megakadt a szemem a barátnője húgán. Laura miniszoknyát viselt. A haja hosszú és vörös volt. Magas, karcsú, lélegzetelállítóan gyönyörű lány volt. A nappali másik felében ült, és egyre csak engem bámult. Elkaptam a tekintetét, mire lesütötte a szemét és elmosolyodott. Szerelem első látásra. Mindkettőnknek.

– Gyere ide – mondtam.

Felállt, és odasétált hozzám. Gyönyörű volt, mint egy álom.

– Ülj az ölembe – mondtam.

Még csak tizennyolc éves volt. Én is, de annyi mindenen mentem már keresztül, hogy öregnek éreztem magam. Laurának ez tetszett. Szerette a lázadókat, a rosszfiúkat, a kemény, börtönviselt alakokat. Rosszfiúkhoz vonzódni egy dolog. Együtt élni egy rosszfiúval már egészen más történet.

Laurával gyorsan komolyra fordultak a dolgok. A szülei rühellték a mexikóiakat és a börtöntöltelékeket, az pedig végképp nem tetszett nekik, hogy a kisebbik lányuk olyasvalakivel randizik, akire mindkettő igaz, ezért elzavarták otthonról. Nem volt hová mennie, ezért összeházasodtunk. Az esküvőt a szüleim házának hátsó udvarán tartottuk. Sokan eljöttek, kellemes esemény volt. Rengeteg sör, taco és tamale fogyott. Laura gyönyörű volt. Amint egy kicsit odébb ment, barátok, rokonok, nagybácsik, nagynénik, mindenki úgy nézett rám, mintha azt kérdezné: „Ezt meg hogy szerezted, ese?”

Enyém volt a világ. Gyönyörű feleség és jó meló. A híres kivitelezőnek, Saul Picknek dolgoztam, mi építettük a világ első beton geodéziai tetőjét a Cinerama Dome számára. Sok pénzt kerestem a betonozással, és sokat azzal, hogy spurit árultam a többi melósnak. Nagy volt a nyomás, hogy időben elkészüljünk a tetővel, ezért a spuri (amfetamin) segített ébren maradni, a piroska (szekobarbitál) pedig abban, hogy kiüssük magunkat.

De alig néhány hónappal az esküvőnk után Laura egy nap arra jött haza a munkából – telefonos ügyfélszolgálaton dolgozott valami elektronikai cégnél –, hogy két nő van a kanapén, a lakás pedig tele drogokkal. Láttam az arcán, mennyire fáj neki. Nem először találkoztam ezzel az arckifejezéssel, és nem is utoljára. Aztán remegni kezdett az ajka, mint aki mindjárt elbőgi magát. Leszartam. A nők érzései ugyanis semmit sem jelentettek nekem. Borzasztó ilyet mondani, és szégyellem is magam érte, de ez az igazság, akkoriban tényleg így gondolkodtam.

A rosszfiús vonzerő azonnal szertefoszlik, amikor kiderül, hogy valaki tényleg rossz. Nagyon szexi és titokzatos, amíg nem kell szembesülni a valósággal. Laura könnyek között távozott, a nővére és Frank lakásán töltötte az éjszakát. Frank volt a legjobb barátom, de tudta, hogy a könnyek vajmi keveset érnek a droggal szemben. Megindultam lefelé a lejtőn.

A két nő, akivel Laura rajtakapott, Rita és Donna volt, két bevállalós csaj a környékről, akik bármiben benne voltak. Laura nem volt olyan gengszter, mint amilyennek gondolta magát, amikor megismerkedtünk. Rita és Donna igen.

A házasságomat Laurával aznap éjjel cseréltem fel a börtönre, amikor mondtam Ritának, hogy vigyen el az unokatestvérem, Ponchee házába. Ponchee beházasodott a családunkba, feleségül vette az unokatestvéremet, Mary Carment (akit azóta is „anyamakkának” hívtunk), én pedig rávettem őket, hogy füvet áruljanak nekem. Leszállítottam nekik két kilót, amiből elvileg nagy pénzt kaszáltak volna. Rita kint maradt az utcán, én pedig felmentem a tornácra. Amint bekopogtam, kivágódott az ajtó. Mullins őrmester volt az a North Hollywood Police Department kábítószerosztályáról, akivel korábban már keresztezték egymást az útjaink.

Átugrottam a korláton, és futva megkerültem a házat, de már várt rám egy nagydarab zsaru, és pisztolyt nyomott az állam alá.

– Mozogj, Trejo, különben kiloccsantom az agyad!

– Dögölj meg. – Úgy tettem, mintha nem lennék megijedve, pedig remegett a lábam. Tudtam, hogy a játszma véget ért.

A zsaru felvonszolt a tornácra, közben láttam, hogy Rita elviharzik. Bent a házban Mullins őrmester állt az ajtóban, egy másik zsaru Ponchee mellett, Mary meg az öt gyerek a padlón ültek és sírtak. A dohányzóasztalon egy kupac fű és néhány bankjegyköteg hevert.

– Les dije que es míó, no digas nada. Les dije ques es mío – ismételgette Ponchee. Azt mondta, hogy ez mind az övé, ne szóljak semmit.

Mullins állával a padlón kuporgó gyerekek felé bökött.

– No, mi lesz, Trejo?

– Dögölj meg – feleltem. – Az enyém. Minden az enyém.

– ¡No, es mío! – kiabálta Ponchee.

– Kapják be, Ponchee – mondtam. – Megúszom feltételessel.

A zsaruk elnevették magukat, mert tudták, hogy ez baromság. Máris megszegtem a feltételes szabályait. Sokkal többre számíthattam hat hónapnál. Évekre. Mosolyogtam, mintha nem lenne nagy ügy, de a lelkem összetört.

Megbilincseltek, és kivittek.

– Helyesen cselekedtél, Danny – mondta Mullins. – Ez volt a helyes dolog.

Azt hiszem, Mullins megkönnyebbült, hogy nem kell letartóztatnia mindenkit, főleg a gyerekeket. Mindketten tudtuk, hogy ha Ponchee-t és Mary Carment bevarrják, a gyerekek nevelőotthonokba vagy javítóba kerülnek.

A North Hollywood Police Department vett nyilvántartásba, mielőtt átvittek volna a megyei rendőrőrsre. A cellában volt még néhány alkesz, akiket az utcáról szedtek össze. Csöndesen telt az este, amikor hirtelen hangos kerékcsikorgást hallottunk, majd egy autó csapódott a rendőrőrs hátsó ajtajának. Az ajtó azonnal kiszakadt a helyéről. Rita és Donna volt az. Megpróbáltak kiszabadítani. Nem tudták, hogy be vagyok zárva egy cellába, esélyem sincs eljutni az ajtóig.

Mondtam, hogy igazi gengszterek voltak.

Néhány zsaru kiszaladt az utcára, és még látták, ahogy a sofőr elmenekül. A kocsi lopott volt, nem tudták lenyomozni, ki vezette. Nevettek a helyzet abszurditásán.

– A barátaid, Trejo?

Mókás volt a dolog, de emiatt kerültem a YTS-be. Nem meglepő módon, mialatt odabent voltam, Laura benyújtotta a válókeresetet. Arra jegyeztem a dominópartik eredményét. Megjátszottam, hogy leszarom. Nem akartam olyan lenni, mint azok a szerencsétlenek, akiknek feleségük van odakint. Nem akartam levelekre és képeslapokra várni, amik vagy jönnek vagy nem. Nem akartam, hogy fájjon.

Miután leültem azt a hároméves börtönbüntetést, és újra kint voltam, Frankkel pedig tizenkét lépéses gyűlésekre jártam, megkértem, hogy kérdezze meg a barátnőjétől, hogyan tehetném jóvá a dolgot Lauránál. Frank azt felelte:

– Ha jót akarsz annak a szegény lánynak, Danny, akkor távol tartod magad tőle.

Megfogadtam a tanácsát.

Akkor már huszonkilenc napja jó fiú voltam. Azért emlékszem rá ilyen pontosan, mert már csak egy nap választott el a harmincadik nap után járó érmétől. A gyűléseknek meglett az eredménye, néhány hét elteltével jobban éreztem magam. Jobban akartam lenni. Nem azért maradtam józan, hogy a tartótisztem kedvére tegyek, hanem mert semmi szín alatt nem akartam visszakerülni a sittre. Tudtam, hogy ha újra vedelni kezdek, ismét a bűn útjára lépek. De attól, hogy az ember tudja, mi forog kockán, még nem feltétlenül teszi azt, ami helyes. A rossz döntések pedig már ott forrtak bennem. Amikor Frank elvitt egy péntek esti gyűlésre Burbankbe, pocsék hangulatban voltam.

Beszélni kezdett egy öreg fószer.

– Ötven évig piáltam…

Engem máris elveszített. Huszonegy voltam. Fegyveres rablásokat követtem el, elvetemült gazember voltam. Ha ez a pasas ötven évig vedelt, akkor nekem még évtizedeim vannak hátra. Azzal folytatta, hogy eleinte csak sörözött, aztán áttért a rövidre, bourbon, whisky, végül pedig a hatvanas éveiben már sikátorokban nyakalta a bort.

Bazmeg, gondoltam. Én a sikátorokkal kezdtem.

– Ha el akarjátok érni azt, amit mi… – folytatta. Arról beszélt, hogy van kocsija, hajója, háza, nyaralója Mammoth-ban. Összezavarodtam. Hogy jön ide egy gyapjas mamut? A feleségére néztem, legalább hetvenöt éves vénasszony volt, és kurvára biztos voltam benne, hogy én nem erre vágyom.

A következő pasas ezzel kezdte:

– Hatvan évig ittam…

Ennyi elég volt nekem.

– Nézd – mondtam Franknek. – Ha ezek a fickók alkoholisták, akkor én kurvára nem vagyok az. Én drogos vagyok.

Ez a klasszikus drogos érv. Úgy gondoljuk, hogy a heroin az egyetlen problémánk, de amint megiszunk néhány sört, egyszerre jó ötletnek tűnik a heroin, hiába fogadtuk meg, hogy soha többé nem nyúlunk hozzá.

– Danny, légy óvatos – figyelmeztetett Frank. – Úgy beszélsz, mint aki megint „kísérletet” akar tenni az ivással.

Ezt jóváhagyásnak vettem, hogy tényleg tegyek vele egy kísérletet.

Különváltunk.

Elmentem egy bowlingterembe, ami az átmeneti otthon közelében volt, hátha találok ott valami csajt. Huszonegy éves voltam, majdnem három évet ültem, bárkit megdöntöttem volna. Vártam nagyjából fél órát, de nem volt ott senki, leszámítva néhány középkorú seggfejt meg a feleségüket.

Kimentem egy utcai tacoárushoz, hogy bekapjak valamit, és megláttam – a Menedék bár. Évek óta nem jártam bárban. Bementem, és leültem. A pultos megkérdezte, mit adhat. Egy kólát kértem. Emlékszem a vastag, régimódi coca-colás üvegre, amit felszolgált. Jéghideg volt. A pultos mosolygott. Tudta, ki vagyok. Akkoriban a környék összes mexikóija ismert. Amikor azért vágnak ki a középiskolából, mert kiharapsz egy darabot egy másik gyerek arcából, aztán pedig megnyomorítasz egy matrózt egy törött sörösüveggel, azzal szert lehet tenni némi hírnévre.

A második kólámat kortyolgattam, amikor belépett egy idősebb hölgy a bárba. Legalább hatvanéves volt. A biliárdasztalhoz ballagott, de elég elveszettnek tűnt. Azt sem tudta, hogy be kell dobni egy negyeddollárost az asztalba, ha játszani akar.

– Segíthetek?

– Megtenné?

Azért hagytam ott a gyűlést, mert elegem lett az öregekből, de most már nem zavart, hogy a nő elmúlt hatvan. Amikor vato vagy, és felbukkan egy hölgy a biliárdasztal mellett, azonnal Willie Mosconi vagy Minnesota Fats lesz belőled. Aztán feltettem az elbaszott kérdést, ahonnan már nem volt visszaút:

– Meghívhatom egy italra?

– Egy sört elfogadok, köszönöm.

Füttyentettem a pultosnak.

– Hé, egy sört a hölgynek.

Bólintott, majd így szólt:

– Danny, neked egy… – és az ujjával úgy tett, mintha megkeverne egy italt, ez volt az üdítők egyezményes jele. Dühbe gurultam. Börtönviselt bűnöző vagyok, aki fegyveres rablásért, mások megcsonkításért ült, erre ez a seggfej az ujjával rajzolgat a levegőbe, mintha valami szaros kölyök lennék?

– Nekem is egy sört.

A biliárdmérkőzésre nem emlékszem. Kiderült, hogy aki alkoholista, az nem tud kísérletezni az ivással. Az olyanoknak, mint én, egy pohár is több a kelleténél, és ezer pohár is kevés.

A következő, amire emlékszem, hogy a pultos bejelentette a zárórát.

Felnéztem az órára. Hajnali háromnegyed kettőt mutatott. Tízre vissza kellett volna térnem az átmeneti otthonba. Bassza meg, gondoltam, ezzel megszegtem a feltételes szabályait.

A nő eltűnt. Odamentem a pulthoz, és rendeltem még két felest meg egy hatos pakk sört az útra. A pultos úgy nézett rám, mint egy vadállatra. Mert az is voltam.

Az utcán gyalogoltam, amikor megfordult előttem egy piros-fehér, B&M Hydramatic automata sebességváltós, 59-es Impala, és nekicsapódott a járdaszegélynek.

– Trejo! Trejo! – kiabálta a sofőr. Odatámolyogtam az anyósüléshez, és láttam, hogy egy Dennis nevű cimborám az, akit a környékről ismertem. Dennis kissrác volt, amikor lecsuktak, és még mindig nem lehetett több tizennyolcnál. Vézna, szép arcú, szőke, fehér fiú volt, a külseje alapján akár a Beach Boys tagja is lehetett volna, de most halálosan meg volt rémülve.

– A zsaruk a nyomomban. Most borítottam ki egy üveg piroskát.

Egy üvegben ezer Seconal fért el. Beugrottam a kocsiba, felmarkoltam egy adag piroskát, és a számba tömtem őket. Dennis szintén. Kért egy sört, és leöblítette Budweiserrel.

– Dennis, én nem látok zsarukat.

– A nyomomban vannak. Tudom.

Elindultunk. Ez szombat hajnalban fél három körül történt. Arra eszméltem, hogy Dennis autója fának ütközött a North Hollywood Parkban vasárnap hajnalban. Egy teljes nap kiesett. Az itallal való kísérletezgetésem hivatalosan is kudarcba fulladt.

Dennis teljesen bepánikolt.

– Hozd a fegyvereket, hozd a fegyvereket!

Megláttam két revolvert a hátsó ülésen, és értük nyúltam.

– Nem azokat – mondta Dennis. – A csomagtartóból!

Fogtam a kulcsot, és hátramentem. Senki nem volt még ébren a környéken, csak a madarak csiripeltek. Csodaszép reggel volt, csak én voltam sötét, mint az ördög. Kinyitottam a csomagtartót. Két lefűrészelt csövű sörétes puska, egy gépfegyver meg egy kézigránát hevert benne.

Ennyit a feltételesemről, gondoltam. Fogtuk a fegyvereket, meg ami még maradt a piroskából, és elindultunk gyalog a Magnolián. Richard Berry házát kerestük, aki nagymenő heroindíler volt akkoriban. Dennis azt találta ki, hogy cseréljük el a fegyvereket heroinra.

Richardtól kaptunk annyi anyagot, amennyi elég volt néhány napra, sőt még maradt is belőle egy kevés, amit eladhattunk. Kivettünk egy motelszobát, elrejtettük a drogot meg a fegyvereket, amiket nem cseréltünk el, és visszamentünk a parkba. Legnagyobb meglepetésemre a kocsi még ott volt, felcsavarodva a fára. Dennis beindította, és hátratolatott vele. A jó hír az volt, hogy még működött. A rossz hír az volt, hogy még működött. Volt verdánk, amivel folytathattuk az ámokfutást. Visszamentünk a motelba, magunkhoz vettük a fegyvereket, és hőskölteménybe illő, negyvenöt napos rablásba, dílerkedésbe, drogozásba kezdtünk.

Sok minden történt másfél hónap alatt – olcsó, éjszakánként nyolcdolláros zugmotelekben hédereltünk. Nem voltunk egyedül. Ismertem az összes utcán dolgozó csajt, sokan közülük szívesen töltötték nálunk az időt a drogok és a szex miatt. Voltak köztük ijedt arcok, szétcsapatott arcok, üres arcok. Dennisszel kiraboltunk egy Big Boy éttermet, egy White Frontot (ahol éppen Best Buy akció volt) és más üzleteket. Dílereket fosztottunk ki, drogosokat vertünk át, és elárultuk nekik, hol van a szállásunk, hogy lássuk, van-e merszük utánunk jönni. Három rablást hajtottam végre a kézigránáttal, amit Dennis csomagtartójában találtam. A YTS-ben hallottam valamit az egyik tizenkét lépéses gyűlésen, onnan vettem az ötletet. Egy pasas mesélte, hogy a bankrablásokat a seregben szolgáló bátyjától lopott kézigránáttal vitte véghez, amiből kihúzta a biztosítószeget. Mondtam Jhonnie Harrisnek, hogy ez jó ötletnek hangzik. Jhonnie korábban hosszú éveket ült Quentinben, de addigra leszokott a piáról. Azért járt el a gyűlésekre, hogy segítsen a fiataloknak. A gránátos ötletemre csak ennyit mondott: „Danny, nálad gyorsabban csak a busz fényszórói fognak beérni San Quentinbe.” Ezt dicséretnek vettem.

– Nem hiszem el, hogy Trejóval vagyok! – mondogatta Dennis, mintha a példaképe lennék. Felugrott egy csajokkal teli motelszobában, felkapott egy fegyvert, és azt kiabálta:

– A mi tárgyalásunk az utcán lesz! Élve nem kapnak el minket!

Kínos volt. Dennisből soha nem lett volna rabló. Mellettem lett az. Úgy éreztem magam, mint abban a képregényben, a Chester és Spike-ban, ahol a kiskutya (Chester) állandóan a nagykutya (Spike) után lohol, be nem áll a szája, hízeleg neki, aztán mindig lepofozzák. Dennis volt Chester, be nem állt a pofája. Az utazásunknak mindössze két lehetséges végkimenetele volt – börtön vagy halál. Amikor bebasztam, részletesen elmondtam Dennisnek, mi vár rá a sitten. Halálra rémítettem. Dennis még soha nem ült.

– De ha együtt vagyunk odabent, akkor nem, ugye, Danny?

Ilyenkor voltam a leggonoszabb.

– Aki úgy tesz, mintha a legjobb barátod lenne, az fog először felpróbálni. – Csak magamat okolhatom azért, ami ezután történt.

A lelkem mélyén magasról leszartam, ha az utcán lesz a tárgyalásunk, és golyózápor végez velem. Gyűlöltem magamat. Egy szakadék felé száguldó gyorsvonaton ültem, és fogalmam sem volt, hogyan szállhatnék le róla. Gyűlöltem az életemet. Szándékosan soha nem lettem volna öngyilkos, de ha túl sok drogot lövök be magamnak, vagy a zsaruk lepuffantanak az utcán, az nem érdekelt volna. Addig akartam lovagolni ezen a hullámon, amíg véget nem ér.

Nem kellett sokáig várnom rá.

Egy nap Dennis azzal jött vissza a motelba, hogy tető alá hozott egy nagy üzletet. Talált egy vevőt, aki négy uncia heroint akar tőlünk. De nem volt négy uncia heroinunk.

– A szüleidnél van porcukor?

– Tuti, hogy van.

– Otthon vannak?

Felkaptam néhány lufit meg egy tölcsért, és elhajtottunk Dennis szüleinek házához. Dennis egy felső középosztálybeli családból jött. Szép házuk volt, szépen berendezve. A falakon családi piknikeken és ballagáson készült fényképek lógtak. Dennist alig egy-két év választotta el attól a kedves, aranyos középiskolás diáktól, aki kutyát tart az ölében. Fogtam egy doboz porcukrot, összekevertem tejporral, azután kiadagoltam négy, röhejesen nagy lufiba.

– Mennyit kapunk értük?

– Ezerötszázat egy unciáért.

Valahogy gyanúsnak éreztem a dolgot, de a pénz jól hangzott. Elhajtottunk a megbeszélt helyre, és láttam, hogy két fazon ül egy kocsiban. A balsejtelmem visszatért.

– Nem tetszik ez nekem – mondtam.

Dennis megbántódott.

– Rendes pasas. – Nem tetszett neki, hogy megkérdőjeleztem a döntését. Büszke volt a bizniszre.

Amikor beszálltunk a másik kocsiba, hogy lebonyolítsuk az üzletet, a sofőr mögé ültem. Feszült volt a helyzet. Baromi feszült. Hárman a kocsiban pattanásig feszültek voltunk, de Dennis ebből semmit nem érzékelt. Mosolygott. A kormánynál ülő fazon nem nézett rám.

– Nálatok van a drog? – A fickó hozzám intézte a kérdést. Nem válaszoltam. Az arcom kifejezéstelen volt. Csak bámultam magam elé. Dennis láthatóan összezavarodott a viselkedésemtől. Átadta a férfinak a lufikat. A sofőr felém fordult, és hátranyújtott egy köteg pénzt. Amint rám nézett, tudtam, hogy tudja, hogy tudom, hogy zsaru. Ismét intett, hogy vegyem el a pénzt. Nem mozdultam.

– Vedd el!

– Danny, vedd el a pénzt – mondta Dennis is. Túl késő volt már megállítani ezt a vonatot. Dennis a nevemen szólított. Nem mintha olyan nehéz lett volna kideríteniük, hogy ki vagyok, de akkor is elbaszott helyzet volt ez az egész. Továbbra sem mozdultam. Dennis végül ingerülten elvette a pénzt. Lázasan zakatolt az agyam, próbáltam kiokoskodni, mekkora szarban vagyunk.

Amikor kiszálltunk a kocsiból, Dennis dühös volt. Azt hiszem, arra számított, hogy hálás leszek, vagy legalább le leszek nyűgözve, mekkora üzletet szerzett.

– Mi ütött beléd?

– Az embered egy zsaru, Dennis. Csőbe húztak.

– Nem, dehogy, bízz bennem. Rendes pasas.

Megkértem Dennist, hogy tegyen ki Johnny vendéglőjénél, a Magnolia és a Laurel Canyon sarkán. Dolgozott ott egy felszolgálócsaj, akivel jóban voltunk. Korábban kifaggattam a helyről, amikor azon gondolkodtam, hogy kiraboljuk-e, onnan tudtam, hogy a tulaj egy csomó készpénzt tart az irodai széfben. Átadtam a csajnak az iménti üzleten keresett pénzemet.

– Váltsd ezt fel nekem.

Döbbenten meredt a bankjegykötegre. Háromezer dollár kész vagyonnak számított 1965-ben.

– Danny, nem tudom, menni fog-e.

Tudtam, hogy hozzáfér a széfhez.

– Kérlek, nagyon fontos.

Eltűnt hátul. Amikor visszatért, a kezembe nyomott egy barna borítékot.

– Ne áruld el senkinek.

– Angyal vagy.

– Mondj valamit, amit nem tudok.

Megkérdezte, rendelek-e valamit, de volt még egy kis elintéznivalóm. Egy barátom eljött értem, és elmentünk a motelhez, ahol magamhoz vettem a fegyvereket és négyezer dollárt, amit ott rejtegettem. Elvittem az egészet a szüleim házához, ahol évekkel korábban ástam egy gödröt a hátsó kertben, a kút mellett, és oda rejtettem mindent: pénzt, puskát, gépfegyvert, kézigránátot.

Nem tudtam, mitévő legyek. Elhagyhattam volna a várost – vagy legalább a környéket. Hogy meghúzzam magam valahol. Ha tényleg rajtunk ütnek, nem akartam, hogy az a szüleim házában történjen, ezért visszamentem a motelba. Belefáradtam a gengszterkedésbe. Kimerült a testem, beteg volt a lelkem. Megérkezett Dennis. Amint megállt, autók árasztották el a parkolót minden irányból. Szövetségi ügynökök rajzottak elő fegyverrel a kézben:

– Le a földre! Kezeket a tarkóra!

Dennis azonnal hasra vetette magát. Én begurultam egy kocsi alá. Ügynökök nyúltak be utánam az egyik oldalról, hogy kirángassanak, de átgördültem a másikra. Oda-vissza. Rúgtak, ahol értek.

– Gyertek, rohadékok, kapjatok el, ha tudtok! – kiabáltam.

Végül az egyik ügynök letérdelt mellém, és a képembe nyomta a stukkerét.

– Elkaptalak, te rohadék.

– Igen, elkaptál. – Két ügynök kihúzott a kocsi alól, és a szart is kiverte belőlem.

– Hol van a pénzem? – Az ügynök, aki átadta a pénzt, belemászott a képembe.

– A zsebemben.

Átkutatta a zsebemet, és megtalálta az ötszáz dollárt, amit magamnál tartottam. De a címletekből látta, hogy az nem az ő pénze. Veszélybe került az ügye.

– Hol a pénzem, a kurva anyád? – ordította.

Betuszkoltak egy vadonatúj, kék Buick Riviera bézs színű kárpittal bevont hátsó ülésére. Emlékszem, hogy bézs színű volt, mert összevéreztem az egészet. Egész úton ütlegeltek.

Egyik ütést követte a másik.

– Hol van a pénzem?

Évekig kísértettek rémálmok, amikben az az ügynök ordítva követeli, hogy áruljam el, hová tettem a pénzét. Olyankor én is ordítva ébredtem a cellában:

– Anyádnál van, te faszszopó!