Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

Szegényekben még árnyéka sem volt a kételynek, hogy boldogabb lesz jövendő életük. Idézet egy levélből

ELSŐ KÖNYV MARJORIE FÉRJHEZ MEGY

I. POPE-CSALÁD

2. §.

3. §.

4. §.

5. §.

6. §.

7. §.

8. §.

9. §.

10. §.

11. §.

II. MAGNET ÚR, MINT KÉRŐ

1. §.

2. §.

3. §.

4. §.

5. §

6. §.

7. §.

8. §.

9. §.

10. §.

11. §.

12. §.

13. §.

III. AZ ÉGBŐL POTTYANT EMBER

1. §.

2. §.

3. §.

4. §.

5. §.

6. §.

7. §.

8. §.

9. §.

10. §.

11. §

12. §.

13. §.

IV. VÁLSÁG

1. §.

2. §.

3. §.

4. §.

5. §.

6. §.

7. §.

8. §.

9. §.

V. TELEFONHÍVÁS

1. §.

2. §.

3. §.

4. §.

5. §.

6. §.

7. §.

8. §.

9. §.

10. §.

11. §.

MÁSODIK KÖNYV MARJORIE HÁZASSÁGA

I. MEGTELEPEDÉS

1. §.

2. §.

3. §.

4. §.

5. §.

6. §.

7. §.

II. A KOR GYERMEKE

1. §.

2. §.

3. §.

4. §.

5. §.

6. §.

7. §.

8. §.

III. AZ ÚJ KORSZAK

1. §.

2. §.

3. §.

4. §.

5. §.

6. §.

7. §.

8. §.

9. §.

10. §.

11. §.

12. §.

13. §.

14. §.

15. §.

16. §.

17. §.

HARMADIK KÖNYV MARJORIE A MAGÁNYOS KUNYHÓBAN

I. SIKEREK

1. §.

2. §.

3. §.

4. §.

5. §.

6. §.

II. TRAFFORD ELHATÁROZZA, HOGY ELMEGY

1. §.

2. §.

3. §.

4. §.

5. §.

6. §.

7. §.

8. §.

9. §.

10. §.

III. ZARÁNDOKLÁS A MAGÁNYOS KUNYHÓHOZ

1. §.

2. §.

3. §.

4. §.

IV. MAGÁNYOS KUNYHÓ

1. §.

2. §.

3. §.

4. §.

5. §.

6. §.

7. §.

8. §.

9. §.

10. §.

11. §.

12. §.

13. §.

14. §.

15. §.

16. §.

17. §.

18. §.

19. §.

V. AZ ÚT A TENGERHEZ

1. §.

2. §.

3. §.

4. §.

5. §.

6. §.

7. §.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Herbert George Wells

HÁZASSÁG

fordította:
Tonelli Sándor

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-261-6 EPUB

ISBN 978-963-559-262-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe
Marriage

első kiadás: 1912

az elektronikus változat az 1920(?) évi
magyar kiadás alapján készült

a borító Edward Burne-Jones (1833 – 1898) The wedding of Psyche
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Szegényekben még árnyéka sem volt a kételynek,
hogy boldogabb lesz jövendő életük.
Idézet egy levélből

ELSŐ KÖNYV
MARJORIE FÉRJHEZ MEGY

I.
POPE-CSALÁD

1. §.

Egy rendkívül csinos leány ült egymagában azon vonatok második osztályú szakaszainak egyikében, melyek Középső-Angolország csendes mezőgazdasági vidékein gördülnek végig az Oxfordshire-ben fekvő Hanfordból a Kent grófsági Rumbold Junctionba. A leány gloucestershire-i ismerőseinél volt látogatóban s most családjához utazott Buryhamstreetbe. Atyja, aki régebben vezetőszerepet játszott a kocsigyáros-világban s most az üzlettől való visszavonulása óta gentleman lett, két hónapra bútorostól kibérelte a buryhamstreeti vikariátust heti két guinea-ért. A család leánya most a nyári tartózkodási helyükre utazott.

Kezdetben nagyon élénk utasnak mutatkozott. Egyenesen ült és minden állomáson, ahol a vonat megállt, figyelmesen megnézett mindent, később azonban a hosszú utazás és a napos délután melege lassanként elbágyasztotta. Végül is az egyik sarokban kényelembe helyezkedett, csinos lábát a szemben levő ülésre tette, de vigyázott, hogy azonnal le is kapja, ha netalán valaki fülkéjébe toppan. Tekintete mindinkább álmatag ábrándozásra változott. Kezdte megbánni, hogy csak második osztályú jegyet váltott, így Readingben nem ihatott egy csésze teát, amivel lappangó elernyedését megakaszthatta volna.

Tulajdonképpen pedig nem is második, de a harmadik osztályon kellett volna utaznia, de valami olyan történt vele, ami a hozzá hasonló fiatal személyeknél hasonló helyzetben elő szokott fordulni. Mikor elutazott, a két Carmel-fiú és egy unokatestvérük, továbbá két agár és egy mopszli kísérték ki a vasúthoz. Így együtt igen tekintélyes és előkelő társaságnak látszottak s a peronon két fiatal vasúti hordár bámulatát föl is keltették. Ilyen körülmények közt valóban nehezére esett volna Pope Marjorie-nak elárulni, hogy ők bizony, kivéve azt az esetet, mikor atyja idegeit kellett kímélni, csak a harmadik osztályon szoktak utazni. Hirtelen számolni kezdett s mivel mérlegét az utolsó pennyig ismerte, megállapította, hogy a pénze kifutja hazáig, sőt a buryhamstreeti hordár számára is marad még négy penny.

Elutazásakor édesanyja így szólt hozzá:

- A pénzed bőségesen elég lesz...

A bőségről nagyon különbözők a felfogások. Különben is Marjorie, visszaemlékezve a közel-múlt napok bizonyos körülményeire, úgy határozott, hogy legokosabb lesz, ha hazaérkezése első napjaiban kerüli a pénzügyi természetű vitákat.

Marjorie felszerelésében egyébként sok minden volt, ami megmagyarázta a második osztályon való utazást s a tea feláldozását. Ruháján például, bár a használat meglátszott rajta, a stílus nyugodt előkelősége ömlött el, viszont poggyászából, mely vele volt a szakaszban, a stílus teljesen hiányzott. Ez a poggyász egy meglehetősen kitágult szatyorból, feszítőbe srófolt nagyon jó teniszütőből, szíjjal megerősített olcsó, fehér utazókosárból s egy vadonatúj, drága és csábító, marokin toilett táskából állott. A toilett táska Marjorie legnagyobb pénzügyi megtévelyedése volt. Az egész kollekció nagyon ékesszólóan beszélt a színvonal egyenetlenségéről...

Marjorie-nak kicsiny, de határozott formájú álla, szabályos vágású és szép szája, csinos és jó formájú sasorra volt. Vízszintes és széles szemöldöke alól határozottságra mutató, szürkéskék szemmel nézte a világot. Ezek a szemek erős ellentmondásban voltak a mögöttük lakozó gyengeséggel. Fejét rézvörös, nagy hajtömeg fedte, mely szép szabású füle mellett nagyon csinosan hullámzott hátra alacsony, széles homlokáról. Világos, meleg arcbőre pompásan illett vöröses hajához. Finom hajlású nyaka és testének nyúlánk, karcsú vonalai az érettebb szépség ígéretét rejtegették. A tenisztől és úszástól válla szépen kifejlődött. Valamikor bizonyára karcsú, magas, igazi vörös szépség lesz majd belőle. Egyszerű, ezüstszürke és halványzöld ruhát viselt, derekához szürke bőr öv simult, melyben két sárga rózsa hervadozott.

Ilyen volt Marjorie. Valahol, időn és téren kívül volt a láthatatlan Marjorie, aki határozottságra mutató szürkéskék szemével nézte a világot, miközben piros és szép szabású ajkát majd mosolyra húzta, majd pedig felbiggyesztette s álmodozott, töprengett és vágyakozott...

2. §.

Milyen furcsa volna, ha valamely eddig még ismeretlen felfedezés, valamely szellemi sugaras fényképezés révén a láthatatlan emberi lény megjelennék előttünk és szemügyre vehetnénk. Valamikor régen olvastam egy «Szellemalakok» című könyvet, mely tele volt szellemes gondolatokkal, de kételkedtem benne, hogy ha ezek közül az alakok közül valamelyik életre kelt volna, lett volna-e alakja vagy valami határozott és maradandó formája. És mégis van valami, ami még az ilyen szellem alaknál is határozatlanabb és változóbb: a meg nem állapodott és még alakulásban levő fiatalság ideje. Mi mindenféle jön és kel életre benne, mi minden tűnik el és semmisül meg benne, mi minden alakul, változik, színeződik, növekszik, örvénylik benne és mi minden mosódik el vagy olvad egymásba körülötte. Olykor kiszámíthatatlan zűrzavarnak látszik, amelyben egy akarat lüktet, olykor cikázó összefüggéstelenségnek, melyben az ösztönök tömege emelkedik és tolakszik, ismét máskor pedig egy távoli, szennyes és tajtékzó örvény felé céltalanul áramló folyónak, mely elnyeli a magával ragadott tárgyakat és élő lényeket. Majd a boldogság napfénye eleveníti meg, majd valamely sötét hangulat ege alatt komorrá és haragvóan állhatatlanná változik át, majd pedig érzelmi vihar süvít át felette és zűrzavaros háborgást vált ki belőle…

Ezek a láthatatlan emberi évek sohasem voltak olyan zűrzavarosak, olyan nyüzsgők, bonyolultak és érzékenyek, mint a mi időnkben. Úgy mondták nekem, hogy világukban valamikor bizonyos rend uralkodott, hogy a vallásos hit körében kristálytisztán helyezkedtek el s egy olyan kozmogónia szerint rendeződtek, mely úgy kitöltötte őket, mint a kéz kitölti a kesztyűt. Úgy mondták, hogy a jó és rossz határozott értékelése tett különbséget közöttűk, mely az életet a bölcsőtől a sírig összes lényeges jelenségeivel előre kiterveltnek tüntette föl. Ma már mindez megváltozott. A mi világunk legtöbbünk számára összetöredezett, és ha újból összedrótozták és megfoltozták is, úgy van megfoltozva, mint a gabonás vödör. Sok minden kihullott belőle és sok idegen anyag került bele...

Vajon meg tudnánk-e állapítani, hogy Marjorie-nál mint állottak ezek a dolgok?

Mi volt a vallása?

Az iskolai bizonyítványokban és értesítőkben az anglikán egyház tagjaként szerepelt. Ennek a testületnek szokványai szerint keresztelték meg, de azóta nem erősödött meg benne, s bár a testület nagy, gazdag és hatalmas és sok lélek szolgálja, eleven és gyors felfogású agyába sohasem tudta belevinni annak világos és meggyőző képzetét, hogy minek tekinti Istent és hogy a mindenséghez miféle viszonyban áll. Érdeklődését a vallás nem tudta fölkelteni s lelkében nem tudott megszilárdulni. Humoros és egyéb írók olvasása, a köznapi beszélgetések s talán a felületes dolgok apró megfigyelései is azt a majdnem határozott hitet keltették benne, hogy az egészből nem sok igaz s hogy amit az egyház mond, nem mondja azzal a föltétlen becsületességgel, amely pedig minden egyházi tekintélynél logikailag szükséges volna, és hogy szervezetében mindenféle olyan társadalmi és politikai megfontolások is szerepet játszanak, melyek a halhatatlan lélek kezelésének módjait megzavarják.

Marjorie az egyháztól való tartózkodásban atyja példáját követte. Atyja is az angol egyház tagjának vallotta ugyan magát, de ha túlmegyünk a merőben felületes osztályozásokon, meg kell állapítanunk róla, hogy dühös ateista volt. Igaz, hogy a társadalmi szokások és a jó ízlés iránt tisztelettel viseltetett és a tulajdon társadalmi osztályához tartozó urak kedvezőtlen ítéletétől rettentően félt, de különös gallérjuk és az asszonyokra gyakorolt befolyásuk miatt titokban ki nem állhatta a papokat. Mikor Marjorie tizennégy éves korában előszeretetet mutatott az egyházi szertartások és az érzelgős vallásosság iránt, kijelentette: «Nincs szükségünk erre az esztelenségre» és leányát egy vidéki farmra küldte ki a fiatal tehenek, üvegből szoptatott bárányok és kismacskák közé. Marjorie anyja időről-időre járt ugyan templomba s nagy hithűséget mutatott a vallás dolgaiban, de olykor mintha elernyedt volna s merő általánosságban elismerte, hogy az úgynevezett ókeresztény tudományban mégis van valami igazság, és egy Silas Root nevű amerikai szolgálatára adta magát. Silas Root követése azonban túlságosan nagy anyagi áldozatokkal járt ahhoz, hogy állandóan ki lehessen mellette tartani s így a régi hit a családnál nem vesztette el teljesen befolyását.

Az iskolában Marjorie azt tanulta, amit leghelyesebben «letompított kereszténység»-nek lehetne nevezni. Ez olyan mérsékelt és tapintatos rendszer, mely elsősorban arra szolgál, hogy ne izgassa a szülőket. A keresztre feszítés gyötrő jelképe és az általa történő megváltás rejtélye, valamint általában a vallás gyötrelmesebb képei teljesen háttérbe szorulnak benne a kellemesebb külsőségek és a finomabb érzések sűrű köde mögött. Az iskolában nem csak a vallása elleni érvektől, hanem a mellette szólóktól is megóvták, - a kettő ugyanis szükségképpen együtt jár - s így alapjában véve nem az ő hibája volt, hogy úgy nőtt fel, mint a tiszteletreméltó angol társadalom nagy része, mesterségesen megfakult vallásos hajlandósággal, viszont készen arra, hogy minden arra irányuló elmélkedést, hogy miért van, miből lett és mivé lesz, nagyon ostobának, fontosság nélkülinek és a lehető legnagyobb mértékben ízléstelennek tartson.

És így, minthogy a kristálygömb, mely valaha a lelkeket összetartotta, elpattant, az ő mozgató erőik is szétforgácsolódtak, állhatatlanokká váltak, és hiányzott belőlük az egyszerűbb koroknak az a biztonsága, amellyel a jót meg tudták különböztetni a rossztól és pontosan el tudták határolni a jó és rossz fogalmát. Marjorie különben nem is élt a jó és rossz, vagy más ilyen szigorú fogalmak világában. Ezeket az elavult meghatározásokat a «borzalmas» és «kedves» kifejezésekkel helyettesítette. Abban a világban, ahol a szenvedély helyét az üzletszerű előkelőség foglalta el s ahol Istent sem nem káromolják, sem nem imádják, szükségszerűen kell olyan nemzedéknek előállania, amely kissé töpreng ugyan, mintha azt érezné, hogy valamit elvesztett, de aztán abban a nagy fölszabadító megoldásban lyukad ki, hogy: «Miért ne élnénk kellemesen?»

Mégis, mint a legtöbb emberi lényben, Marjorie-ban is volt valami, ami egy általános gondolat, valami cél után sóvárgott, amely az életet összetartja. Egy leány, aki vele együtt volt a kollégiumban, valósággal szerelmes volt az «éljünk a pillanatnak» kifejezésbe, s Marjorie képzetében ez a mondás a leány szabad szájával, kökényszemével, hamar színt váltó, kövéres arcával, erőltetett, báj nélküli fecsegésével és hangos beszédével párosult. Marjorie természetes hajlamai arra ösztönözték, hogy ennél állandóbb szellemben kezelje az életet. Mindenféle hatalmak és erők működtek benne, nemesek, rosszindulatúak, közönségesek és emelkedettek egyaránt. Érzései erősek és vágyai áthatóak voltak s így valójában a bántó mondás megvalósításához talán még közelebb is jutott, mint annak eredeti képviselője. Érzéseinek átható volta folytán számtalan változatos dologban, a napfényben, az olvasmányokban, az állatok elevenen gyors mozdulataiban, a tájképekben, más leányok szépségében, a szellemességben, az emberi hangban, az elmélyedő gondolkozásban, a vágyban és a művészi ügyességben gyönyörűséget lelt. Világos és gyors emlékezőtehetsége révén könnyen tűnt ki az iskolában és a kollégiumban, vágyódott a rokonszenves érdeklődés felkeltésére, amivel nagyon gyorsan megnyerte az embereket, de kiábrándulásokra is gyorsan vezetett, egyúttal pedig nagyon erősen élt benne az az érzés, hogy Pope Marjorie kisasszony elsőrangú fontosságú személy a világon. És ha képzeletét rövid néhány hétre nagyon határozottan ejtette rabul az álom, hogy mi szeretne lenni és mit szeretne tenni, s ha már megállapodott önmagával, hogy egy női kollégium igazgatónője, vagy a parlament első nőképviselője, egy borneói barbár fejedelem, milliomos, szocialista vezér felesége, vagy George Sand, vagy Szent Teréz volna legszívesebben, - bizonyos volt, hogy rövidesen egy más evvel teljesen ellentétes, de hasonlóan vonzó álom merül fel mellette, versenyre kél vele és elfoglalja a helyét. A régi ábrándképet nem ő hagyta el, hanem az új hódította meg őt; a régit inkább elfeledte, semmint elhagyta, mert Marjorie csak egy személy volt csak s nem valósíthatott meg kettőt.

Marjorie befolyásolhatósága bizonyos emberekből a térítés szenvedélyét váltotta ki. A legkülönbözőbb fajtájú emberek akarták befolyásolni és ez sikerült is nekik. Nagyon sokan, anyját és kollégiumi igazgatónőjét is beleértve, azt képzelték, hogy ők Marjorie életének legfőbb irányítói. De különösképpen állt ez az eset Plessington nénire. Plessington néni határozott és támadó jellegű társadalmi és politikai munkának szentelte magát, amiben Plessington úr is részt vett. Gyermektelen volt és megvolt a saját külön mozgalma: a Jó Szokások Mozgalma. Nagyon messzemenő és nagyon jóindulatú-mozgalom volt ez, amely a törvényhozás igénybevételével a védtelenebb társadalmi osztályok élelmezési és otthoni viszonyaiba akart beavatkozni. Marjorie-t gyakran meghívta magához, hosszú sétákra vitte, miközben nagy komolysággal és tűzzel beszélt neki s időről-időre úgy tett, mintha köpenyének, mozgalmának és mindenének a «kis Madge» volna az általános örököse. Azt szokta mondani, hogy oktatja az unokahúgát, hogy követője lehessen. Mihelyt megjelentek, sorba megvette neki Humphry Ward asszony összes regényeit, mert azt remélte, hogy sikerül velük a politikai és társadalmi becsvágyat és a tekintélyes vendégektől pompázó ebédek rendezésének vágyát felébreszteni, amely az angol női társadalom befolyásosabb csoportjaira annyira jellegzetes. Inkább saját monologizáló hajlandóságának, semmint Marjorie tartózkodásának kellett tulajdonítani azt a hitét, hogy Marjorie teljesen belenyugodott ezekbe a tervekbe. Pedig mindez éppoly gyorsan párolgott el Marjorie lelkéből, mint amily gyorsan magába szívta. Igaz ugyan, hogy majdnem egy héten át képzelte bele magát egy nagy modern államférfiú angyalának és inspirálójának a szerepébe, de ezt csakhamar kiölte a lelkéből egy vad festmény, melyet a kiállításon látott. A képen nyergeletlen lovon amazonok vágtattak a sötét erdőből a napfényben tajtékzó tengerbe, - olyan öltözékben, melyet Plessington néni kétségkívül a jó szokások elleni súlyos kihágásnak minősített volna.

Ha önök is láthatták volna Marjorie-t, amint a vasúti kocsi piszkos ablakán megtörő napfény beragyogta a haját s amint a sínpár kanyarulatai szerint hol itt, hol ott csillant meg arcán, bizonyára egyetértettek volna velem, hogy csinos leány, sőt talán még szépnek is találták volna. De még mielőtt szépségét megállapíthatják, okvetlen megszerették volna s iparkodtak volna önök is kitalálni, hogy mi megy végbe álmatagon elmélázó szemei mögött. Ha önök is - amint mondani szokás, - «viktoriánusok», bizonyára azt suttogták volna, hogy «ébren álmodik»…

Marjorie csakugyan álmodott és bizonyos tekintetben szép dolgokra gondolt. De csak közvetve. Arra gondolt, hogy milyen boldog volna, ha tetszése szerint és bőségesen volna módjában költekezni és pénzt, nagyon sok pénzt kiadni.

Tudni kell ugyanis, hogy Carmelék, akiknél látogatóban volt, borzalmasan gazdagok voltak. A vidéken is két autót tartottak s a másodikat a fiúk úgy használták, mintha valami közönséges régi kerékpár lett volna. Marjorie-nak is volt egy olcsó, fehér estélyi ruhája, melyet a múlt esztendőben egy chelsea-i francia házivarrónő készített, akit anyja szerencsés véletlen folytán fedezett föl.

Formás ruha volt ez is és semmiképpen sem lehetett rossznak mondani, s Marjorie nagyszerűen utánzott zöld gyöngyeit és egyiptomi nefrit nyakláncát szokta hozzá viselni. De Carmel Kitty és nővére majdnem minden este más és más ruhát vett föl s hozzá gyönyörű karperecek, rubinok, nagy igazgyöngyök, aranylánc és féltucat káprázatos és értékes ékszer volt a nyakukon és hajukban. Minden oly finom és bőséges volt náluk. A szolgaszemélyzet jóképű és jómodorú, sem lustaság, sem pedig kapkodás nyomát nem lehetett náluk észlelni. A reggelinél nem kellett takarékoskodni a tojással és más egyebekkel. Marjorie egész nap, még mikor a felső tó partján levő csinos kis fehér-zöld kabinból a fürdőbe léptek is, kénytelen volt érezni felszerelésének hiányosságait. Carmel Kittynek, bár csak huszonegy éves volt, saját csekk-füzete és nyitott számlája volt féltucat West End-i üzletben. Szobáikat ő és húga teljesen a saját ízlésük szerint, de olyan feltűnően rendezték be, hogy Marjorie méltán elgondolkozhatott, hogy milyen szép lenne ez a szoba, ha egy színérzékkel és jóízléssel bíró lány rendezte volna be.

A vonat éppen most lassította meg járását tizenhetedszer. Marjorie feltekintett és az állomás nevét olvasta: «Buryhamstreet».

3. §.

Hirtelen felrezzent az álmodozásából és egyetlen összetett, bár önkénytelen mozdulattal lekapta a kosarat a poggyásztartóból és kinyitotta a kocsi ajtaját. Készülődött a kiszállásra. Az állomáson libasorban vonultak fel Daffy, a nénje, Theodore, az öccse és Toupee, a kutya. Disney és Rom nem jöttek ki. Daffynak a haja nem volt olyan rézvörös, mint a nővéréé, hanem lángvörös. Nagyobb volt Marjorie-nál és Marjorie csinos fogsorától eltérően, fogai szabálytalanok voltak. Mikor az üdvözlésnél széles mosolyra nyitotta a száját, látni lehetett őket. Theodore kalap nélkül jött, borzas volt és túláradó jókedvet árult el. Toupee, a kutya, pórázon ugrált és összevissza vakkantgatva azon mesterkedett, hogy zsinórját a neki nem tetsző idegenek lába köré csavarja.

- Toupee! - kiáltotta Marjorie, utazókosarát meglóbálva. - Toupee!

Valamennyien Toupee-nak hívták, mert fején a szőr sörteszerűen meredezett, de atyjuk jelenlétében nem volt szabad használni ezt a nevet. Atyjuk úgy döntött, hogy a családban élő kutya számára Angolországban a Towser név a legmegfelelőbb, és mindent megtett, hogy e példátlanul ízléstelen becéző és gúnynevet elnyomja. Talán éppen ezért ragaszkodott az egész család, Pope-né kivételével, a Toupee névhez.

Marjorie-nak egy pillanatra Carmelék gazdagsága villant meg az agyában.

- Halló. Daffy, mi újság? - kérdezte, kinyújtva a kosarat, mikor a nénié közelebb jött.

- Nagyszerűen vagyunk - felelt Daffy.

- Hol van a többi csomagod?

- Thoddy, - mondta Marjorie, az utazószatyrot is kiadva a kosár után - nyújtsd a kezedet.

- Takarodj, Toupee - mondta Theodore és idejében elkapta a szatyrot.

A következő pillanatban Marjorie kiszállt a vonatból, az alkalomnak megfelelő csókot váltott testvéreivel és kezével végig simította Toupee fejét. Toupee, miután szenvedélyes rohamot intézett egy különösen illatozó ökörhajcsár ellen, aki a szomszéd kocsiból szállt ki, hevesen igyekezett jelezni, hogy Marjorie az egyetlen emberi lény, akit igazán szeret. Marjorie bátyja és öccse szaggatott mondatokban, versenyezve igyekeztek vázolni a buryhamstreeti viszonyokat és mindketten elsők akartak lenni élményeik elmondásában. Az egész társaság kavarogva és fecsegve vonult az állomás kijárója felé. Az újdonságokkal szinte bombázták Marjorie agyát.

- Kaptunk egy ócska szamárfogatot... Azt hittem, hogy sohasem jutunk vele az állomásra... Madge, akármikor felmehetünk a templomtoronyba, csak Daffy nem engedi meg, hogy felmásszak a zászlórúdhoz …Pedig tökéletesen biztos, le se tudnál esni, ha megpróbálnád... A kert olyan, mintha várárokkal volna körülvéve... Olyan berendezést még nem láttál, Madge! Majd nézd meg a dolgozószobát. A falak tele vannak jelmondatokkal és borzasztó sok könyv van a Bíborszínű Hölgyről... A zongora is jó, igazi Broadwood… Apa nagyon összekapott velünk a tenisz háló miatt. Mostanában rettenetes! Majd meglátod... Apa két hét óta várja, hogy egy levele megjelenjék a Times-ben és a reggelinél mindig borzalmas hangulatban van. Azt mondja, hogy biztosan az autógyárosok akarják őt elhallgattatni... Syd agyontömte magát hullott gyümölccsel és elrontotta a gyomrát. Nem nagyon illik, mert most mindig az előkelő hölgyet játssza...

Mialatt a társaság helyet foglalt az állomás előtt várakozó szamárfogatban, pillanatnyi csend állott be. Miután Toupee egy ideig vonakodott, hogy a kocsiba ugorjék, határozott kísérletet tett, hogy a legjobb helyet foglalja el, ahonnét hivatásának megfelelő kitartással mindenkit meg tud ugatni, aki mellettük elhalad. Miután ezt a kísérletet elnyomták és visszautasították Theodore-nak azt az ajánlkozását, hogy ő hajtson, sikerült elindulni. A figyelmet egy időre teljesen Daffy erőlködése kötötte le, hogy a kocsit az állomás kocsifeljáróján sikeresen kormányozza végig. Marjorie a meleg szeretet kifejezésével fordult öccséhez.

- Hogy vagy, Theodore, kis öreg?

- Nagyszerűen, öreg Madge.

- Anyus?

- Mindnyájan nagyon jól vagyunk - mondta Theodore. - Csak azt az átkozott hálót ette volna meg a fene...

- Pszt! - csitította mindkét nénje.

- Ő szokta így mondani - védekezett Theodore.

A két leány komoly és könyörtelenül rosszalló tekintettel mérte végig öccsét.

- Kedves falusi utca - mondta Marjorie. - Tetszik nekem az a kis ház a sarkon.

Rövid szünet után a két leány tekintete találkozott.

- Ő is itt van - mondta Daffy.

Marjorie tudatlanságot tettetett.

- Kicsoda?

- Il vostro senior Miraculoso.

- Azt hiszitek, hogy én nem értem meg a ti siralmas olasz kotyogásotokat? - mondta Theodore, meghúzva Toupee fülét.

- Tőlem ugyan itt lehet - mondta Marjorie, nem törődve az öccsével.

- Óh, - mondta Daffy. - Én nem tudtam...

A két leány egymásra nézett s azután mindkettő Theodore-ra pislantott. Theodore mélységes ünnepélyességre torzítva arcát, viszonozta Marjorie tekintetét.

- Persze, a kisöcséteknek - jegyezte meg Theodore - nem kellene ezt tudni, úgy tesztek, mintha nem is tudná! Hogy az ördögbe ne! Ha nem akarjátok, hogy tudjam, beszéljetek másról... Toupee-n most egy újfajta bolha van, ami a tyúkokon szók élni.

- Szokott - javította ki Daffy. - Ez a tacskó még rettenetesebb, mint volt. A szappanját a vízben szokta hagyni, hogy azt higgyük, hogy használta... Ez a falu főutcája. Hogy tetszik?

- A fordulók csak akkor veszedelmesek, ha az ember nekimegy a saroknak - mondta Theodore, bíráló szemmel ítélve meg Daffy hajtását.

A falu különleges szépsége a hatalmas gesztenyefasor volt, amely nem törődve azzal, hogy az egész világon a fasor a falvak egyik bája, barátságosan árnyékolta be a kovácsműhelyt. A főutca mindkét oldalán, a kocsiút és a gyalogjáró között egyenlőtlen szélességű eleven zöld pázsit volt. A pázsiton keresztül fehér oszlopok szegélyeztek egy-egy korcsmához vezető utat. A korcsmák haragosan meresztették vörös tetejüket és festett cégtáblájukat szemben fekvő vetélytársuk felé. Több ház hamisítatlan náddal volt fedve és majd mindegyiknek oszlopos eresze volt. Homlokzatukat zöld repkény futotta be és kertjeik bársonykával, begóniával, farkasszájjal, vörös szarkalábbal és barátsüveggel telve, számtalan színben pompáztak. Az orvos háza kellemes georgiánus stílusban volt építve, a falu boltja pedig, amely egyúttal posta és távíróhivatal is volt, valamivel beljebb esett az út vonalától és két kiugró kirakati ablaka úgy hatott, mintha mesterségesen küzdene az álmosság ellen. A falusi iskola előtti üres téren két csoport borzashajú fiú és kötényes kisleány gyakorlatozott. Valamivel távolabb, Viktória királynő örökké emlékezetes gyémánt jubileumának nemzeti lelkesedése, művészi hatásra törekvő, szürke kőből készült csorgókútban öltött testet. A kút mögötti pázsitot elhagyva, melyen hamisítatlan falusi libák legelésztek, az utca ismét normális méretekre szűkült össze és kissé nekilendülve menetesen emelkedett a szürke és tágas templomot körülvevő temető kerítése felé.

- Olyan, mint akármelyik más falu - mondta Marjorie és tekintete felvillant, mikor Daffy, a vikariátus bejáratát jelző két szilfa közötti fehér kapura mutatva, megjegyezte: - Ott lakunk.

Mintha csak meg akarták volna erősíteni ezt a kijelentést, Sydney és Rom neveletlen hangossággal jelentek meg a kapuban és a szamárfogat útját jelezték. Marjorie nővérei voltak, kor szerint utána következtek és jóllehet csak egy esztendő korkülönbség volt köztük, ikreknek látszottak. Sydneynek Sydney volt a valóságos neve, míg Rom a Romola rövidítéséből keletkezett, - a név egyik régi viselője anyjuk kedvenc hősnői közé tartozott.

- Halló, Madge! - kiáltották, majd pedig megfeledkezve a tiszteletről, Marjorie-t gúnynevén szólították: - Halló, Gargoo!

Gargoo Marjorie tiltott gúnyneve volt és a rövidítéséből állott elő. A gúnynév nem volt valami találó, mert a viktoriánus gótika aligha hozott létre egyetlenegy olyan vízokádó kőszörnyeteget, amely Marjorie bájos arcához hasonlított volna.

Marjorie úgy tett, mintha nem hallotta volna, a két áliker pedig hátul belekapaszkodott a kocsiba, mire a már túlterhelt szamár, melyet az öregség bizonyos mértékig bölccsé tett, meggyorsította lépteit, hogy minél hamarább célhoz érjen.

- Nézd, milyen csodaszép fasor - mondta Daffy.

Marjorie azonban, akinek gondolkozása már a Carmelék színvonalához idomult, nem tudott vele egyetérteni. A «fasor» elnevezés különben is úgy illett rá, mintha egy sor cserkészfiút potsdami gránátosoknak mondtak volna. A fák szabálytalan távolságra voltak egymástól, nagyon különböző korúak voltak és az útnak csak egyik oldalát szegélyezték. De azért árnyas és kedves képet mutattak. A vikariátus szintén nagyon érdekes és kedves volt. Ezekben a londoniakban, akik összeszorulva, egymást szinte a könyökükkel taszigálva éltek egy keskeny és csupa ajtóból, ablakból álló, műkőből épült bromptoni sivár házban, ez a vikariátus az ujjongó szabadság érzését keltette és úgy érezték, mintha tágas méreteiben valami kalandosság, napfényes mivoltában pedig valami mámor volna. A ház maga hosszú és alacsony volt, mintha egy vakációzni ment londoni ház hasra feküdt volna a faluban. Két egymástól független és tágas bejárója volt és ott, ahol a lakóháznak vége volt, istálló, kocsiszín, pajta, a cselédség számára szánt padláslakás és a legváltozatosabb melléképületek formájában folytatódott tovább. Egyik oldalán elhanyagolt gyümölcsöskert, a ház előtti részen pedig, viharvert színezetű térség terült el, amely egyidejűleg tenisz és erőket céljára szolgált. A másik oldalon szintén rendezetlen nagy veteményes és virágoskert volt, tele rózsával, futórózsával, liliommal és más hasonló évelő és egynyári virágokkal. A kert végében sűrű bokrok tömörültek, közöttük sarlóformájú, moszattal teli tó terült el, mely fölött a kis fahíd és a föléje hajló ingó fűz azt látszott elárulni, hogy ez a tó a kert díszítésére szolgál. Ez idő szerint kacsák úszkáltak rajta. A kis hídon át a templomhoz is el lehetett jutni, a kert sarkából sédig kis vasajtó vezetett a temetőbe, mintha Buryhamstreet valamennyi sírdombja a vikariátus elköltözött háztartásának berendezéséhez tartozott volna.

Marjorie mindezeket a Sydney és Rom által diktált nyaktörő rohanásban, sietve nézte végig. Mikor Sydneyt a zongoragyakorlás borzalmaihoz szólították - Sydneyben ugyanis, minden ellenkezése dacára, «zenei tehetséget» fedezett fel az édesapja -, Rom, nyilván Marjorie ezüstszürke zöld ruhájának rejtélyes esztétikai hatása alatt, valami túláradó gyöngédségbe olvadt föl nénje iránt. Marjorie-t a templom nyitott sekrestyéjébe vezette s ott suttogva imádkozott, hogy boldogságban, igazi boldogságban legyen része, - azután egymás karjába kapaszkodva és gyengéden vezette ki a templomból s újra a tóhoz kalauzolta. Romnak most, hogy újra megnézzék a tavat, eszébe jutott, hogy Marjorie se a nagy gesztenyefát nem látta még a gyümölcsöskertben, sem az öreg tyúkot kilenc csirkéjével.

Mindezen érdekességek közepette érkezett el a délutáni tea ideje és megjelent Pope mama is.

Pope-né olyan kifejezéssel csókolta meg leányát, mintha félórával azelőtt csakugyan meg akarta volna már csókolni, de azóta elfeledkezett róla. Finom arcú, aggodalmaskodó tekintetű, kicsiny asszony volt, kinek arcában fel lehetett fedezni egy-egy gyermekének vonását, noha, apjuktól örökölt vöröses színüket leszámítva, külön-külön mind elütöttek egymástól. Jól szabott, de egy kissé elhamarkodottan választott kék ruha volt rajta, hajviselete pedig mintha kiegyezés lett volna a szigorú kötelességtudás és a csínyre való törekvés között. Rögtön a hálószobák új csoportosításának problémáját vetette föl, hangsúlyozva a problémával egybekötött nehézségeket. Fejtegetéseinek sarkalatos pontja az volt, hogy Marjorie-nak meg kell osztania szobáját Daffyval, mert az egyetlen szabad helyiséget, mely Marjorie-nak volt szánva, Pope úr foglalta le reggeli «vízkúrája», vagyis fürdője számára.

- Ennek - mondta Pope mama - az az előnye van, hogy ha Plessington néni látogatóba jön, nem kell megint hurcolkodnod. Apa már nagyon várt, de e pillanatban ne zavarjuk, mert a vikárius dolgozószobájában éppen levelet ír a Times-nek. Valami válasz lesz egy vezércikkre, melyet apa olvasott, s ezenkívül még egy magánlevelet is ír nekik, amelyben figyelmezteti őket, hogy legutolsó közleménye még nem jelent meg. Apa azt mondja, hogy válaszában enyhe szatírával fog fellépni, de semmiesetre sem lesz sértő. Csak figyelmeztetni akarja a Times-t, de nem fogja megfenyegetni őket, hogy amennyiben továbbra is ilyen figyelmetlenséget tanúsítanának, a Specfator-hoz pártol át. Azelőtt a Times pontosan kinyomatta a szerkesztőhöz intézett leveleit, de úgy látszik, hogy utóbbi időben az automobilgyárosok befolyása alá került... Az ablak nyitva van és azt hiszem, hogy jobb volna, ha nem állnánk itten, mert a beszélgetésünk talán zavarja őt…

- Jobb volna, ha megkerülnénk a templomot - mondta Daffy.

- Ha bemennénk a házba, bizonyosan nem hallana bennünket - vélekedett Pope mama.

4. §.

A vikariátus sok érdekes látnivalót kínált Marjorie-nak, anyjának és nővéreinek. A nőknek egyik különleges szórakozása a házak megtekintése, s uzsonna után mindnyájan felkerekedtek, hogy megnézzék azt a hálószobát, melyet Marjorie-nak Daffyval kellett megosztania, s azután lelkiismeretes sorrendben vették szemügyre a többi hálószobák díszítéseit és berendezését, végig mentek a földszinti szobákon, természetesen óvatosan elkerülve a dolgozószobát, ahol atyjuk most éppen azon erőlködött, hogy enyhén szatirikus, de semmiesetre sem sértő legyen a Times-szel szemben. Még az ajtókat is óvatosan tették be és lábujjhegyen jártak. A vikariátus lakói közül egy lelket sem ismertek, mert Pope úr első ízben biciklin jött ki és maga kötötte meg a bérleti ügyletet, s így eleget töprenghettek azokon az embereken, akiknek egyénisége áthatotta a ház ódon és megfakult bútorzatát.

A Pope-család tagjainak érdeklődő szemlélődése időről-időre veszedelmesen közel jutott a kíváncsisághoz. Az eltűnt család lakásdíszítési és általános szempontjai annyira eltértek a londoni szokásoktól, hogy szinte elképedő csodálkozást váltottak ki belőlük. Egyes tárgyakat egyenesen borzalmasnak, másokat különösnek, ismét másokat közönségesnek és érthetetlennek találtak. Minden teljesen elütött a Hartstone Square-től. Daffy inkább hajolt a lenézés, Pope-né pedig a humoros bírálat felé, mint Marjorie. Marjorie valahogy úgy érezte, hogy valami volt a ház lakóiban, amit ő nem tud megérteni s hogy hiányzik a kulcsa, mely zavaró különlegességeik titkát megnyitná. Ösztönszerű érzéke volt a ruhák és berendezések díszítő motívumai iránt. Ízlése már megnyilatkozott, mikor szobáját rendezte be a Bennett Collegé-ben, Oxbridge-ben, ahol a gazdagabb leányok is szívesen vették igénybe a tanácsait. Tudta, hogy mit kell úgy csinálni, hogy hatásos legyen, és mit úgy, hogy visszatetsző legyen. De ezek az emberek semmit sem csináltak úgy, hogy megérthesse. Nem tudta például felfogni, hogy miért párosult bennük a díszítésre való törekvés a szépség megvetésével, s nem elégedett meg vele, hogy mint az anyja, ezt egyszerűen esztelennek s ezzel az egész dolgot elintézettnek tekintse. Azt sem tudta megérteni, hogy miért van mindennek olyan színezete, mintha minden, ami régebben csillogó és derűs volt, most megfakult és komorrá változott volna.

Az összes szobák tömve voltak furcsa kis tárgyakkal, amelyek munka tekintetében hangyaszorgalomról tanúskodtak. A mosdón majd minden tárgyat külön kis hímzett terítő borított és mindenen, amin valami tárgy állott, hímzett és horgolt kendőcskék feküdtek. Minden bútoron hímzett áthuzat volt, mindenfelé lakkozott és aranyozott fenyőtobozokból készült furcsa kis keretek, bennük csoportosított fényképekkel, apró vázák és mindenféle színtelen, portól lepett kis tárgyak díszelegtek. A falakon kampós szögekkel megerősítve, kinyitott legyezőket lehetett látni, rosszul mázolt virágokkal, vagy matrica-képekkel. A hálószoba kandallóján egy régi bélyegekkel teleragasztott váza állt, benne szürkére fakult száraz növényekkel. Mindebben azonban bizonyos erkölcsi elemet is lehetett felfedezni, mert Sydney és Rom szobájában cirádás felírás díszelgett a falon, amely ezt az oktatást tartalmazta:

«Aminő a cselekvés,

Olyan lesz a pihenés?»

Ezenkívül még nagyon sok más szöveg is volt a szobákban, amelyek Marjorie lelkében a meg nem értett jelentőség érzését ébresztették fel. Saját ágya fölött, rácsos oxfordi keretben, egy kép fénykép másolatát lehetett látni, mely egy különleges, uszályos ruhájú fiatal nőt ábrázolt, aki az ellenségesen viharzó hullámok között az Élet Sziklájára igyekszik felkapaszkodni. Marjorie inkább érezte, sem mint gondolta, hogy e megnyilatkozásokban minden furcsaságuk mellett is van valami nagyon kívánatos és hogy neki magának is voltak olyan hangulatai, mikor az ilyen dolgok bizonyos támogató és erősítő hatással lettek volna rá. Egy keretbe foglalt, virágokkal díszített papírlapon a következő érthetetlen szavakat olvasta:

«A Te kegyelmed elég nekem.»

Ezek a szavak valami olyan kíváncsiságot ébresztő jelentőséggel látszottak bírni, mely kívül esett felfogásának körén.

Vajon jelentettek-e mindezek a dolgok valamit a lakásukból kiszorított emberekre nézve? Talán olyan nézőpontból volt valami értelmük, amelyet ő nem ismert? Vajon, ha azok az előbbi lakók ismét visszakerülnek az otthonukba, élő és mozgó valóságok-e ezek a dolgok?

A nappali szobában nem voltak felírások. Ez a szoba általában előkelőbbnek látszott a többinél és hiányzott belőle a vallásnak az az erőtlen és fakult színezete, amely a hálószobákat eltöltötte. A hálószobáktól eltérően, itt svájci és földközi-tengeri utazások emlékei voltak elhelyezve. A szoba sarkában arannyal csíkozott, kissé lehangolt fekete zongora állott, rajta benaresi sárgaréz váza, melybe bíborvörös gerániumot tartalmazó cserép volt helyezve. Egy arannyal díszített, fekete japán szekrény is volt a szobában, amelynek fiókjai azonban teljesen üresek voltak. A falon Jeruzsálem színnyomatú képét lehetett látni meleg naplementekor, s egy másikat, amely a hold hideg fényében ábrázolta ugyancsak Jeruzsálemet. Egy kis állványon szárított tökök, jerichói rózsák, szantálfából faragott rózsafüzérek és a szentföldről való megszentelt gallyak hevertek bőséges összevisszaságban. A szobában levő könyvek lehetőleg szimmetrikusan voltak elrendezve a bíborvörös terítőjű kerek asztalon egy rózsaszín ernyőjű lámpa körül, és mint Pope-né mondta, ugyanúgy kell majd elrendezni őket, ha kiköltöznek a lakásból. Ez idő szerint a könyvek az egyik mellékasztalon oszlopba voltak rakva. A leányok már valamennyit átlapozták és tartalmukból készséggel nyújtottak ízelítőt Marjorie-nak. Többek között a «Fekete Király» egy angol harci mén rokonszenves története is szerepelt köztük, egy nagy biblia Michelangelótól Doréig valamennyi ismertebb biblikus kép fényképmásolatával, továbbá egy illemszabályokat tartalmazó könyv fiatal hölgyek számára, melyet Sydney és Rom különösen mulatságosnak találtak. Marjorie-nak feltűnt, hogy Sydney egy új kedvenc kifejezésre kapott rá.

- Azt hiszem, hogy mi mindnyájan borzasztóan cinikusak vagyunk - mondta Sydney több ízben egymásután.

A haladás némi színezetét látszott elárulni az «Aurora Leigh»-nek egy ceruzával sűrűn aláhúzgált példánya, melyben azonban helyenként felkiáltójelekkel voltak megjelölve a merészebb mondások.

Miután a szobákat, a dolgozószobát gondosan elkerülve, végig nézték, a huszadik század e gyermekcsoportja ismét visszatért a templomba. A templomba, melynek alapjait az Úrnak 912. esztendejében vetették meg terméskőből és cementből, s mely egy még régebbi római bazilika tégláit is magában foglalta. Hangjukat akaratlanul is letompították, mikor a külső napfényből az árnyas nyugalomba léptek. Marjorie kissé félre húzódott és beült az egyik padba, melyre a színes üvegablak megtörött fénye vetődött. Rom követte őt, de látva, hogy elmélyedő hangulatban van, egy yardnyira foglalt helyet tőle. Syd suttogó hangon bocsátkozott vitába az anyjával, hogy nem lehetne-e kipróbálni az orgonát és hogy Theodore nem nyomhatná-e meg a fújtatót. Daffy egy leprásokat ábrázoló festmény maradványait és egy szenteltvíztartót fedezett fel s azután a mózesi törvény tízparancsolatának szövegét nézegették, amely arany alapon, fekete és vörös betűvel tündökölt a valaha oltárul szolgált fehérterítőjű áldozóasztal mögötti I. H. S. kezdőbetűk mindkét oldalán. A tekintélyes szószék közepére függesztett jelzőtáblán annak a zsoltárnak száma volt kifüggesztve, melyet három nappal ezelőtt énekeltek. A vikárius határozott protestantizmusa száműzte a fölösleges kereszteket az épületből. A biblia egy nagy rézsasnak kiterjesztett szárnyain nyugodott. A ragyogó kék és vörös üveges ablak a gyermek Jézust hordozó szent Kristófot ábrázolta. Az ellentmondásoknak milyen harmonikus összeolvadását lehet látni egy ilyen falusi templomban! Az összetartozásnak milyen láthatatlan misztikuma kapcsolta össze ezeket a régi díszítéseket és jelképeket a nagyváros örvényéből ide jutott új lelkekkel, melyek tágra nyílt, kíváncsi szemekkel nézelődtek, kissé csodálkoztak, valami keveset éreztek és oly sokat nem értettek?

Minden oly hűvös és nyugodt volt, mintha a halál mozdulatlan fenségéből lett volna benne valami.

5. §.

Mikor Pope úr a Times-hez szóló levelét befejezte, kilépett a dolgozószoba alacsony ablakán és eközben egy virágágy kellős közepébe taposott bele - azon emberek közé tartozott, akik bele szoktak taposni a virágágyakba - részben azzal a szándékkal, hogy szerzeményét családja annyi tagjának jelenlétében olvassa fel, ahányat csak össze tud gyűjteni erre a célra. Alkalmat akart nekik adni, hogy szatírája árnyalatait jobban élvezhessék, mintha csak hideg nyomtatásban, hangsúlyozásának elevensége nélkül látnák. Amint mondtam, ez volt egyik célja. A másik az, hogy ámbár későn, Marjorie-t mégis üdvözölje. Meg volt lepve, hogy a ház előtti térség szánalmas elhagyatottságot mutatott, de azután észrevette, hogy leányai a templom tornyán tarkállanak. Szükségét érezvén a hallgatóságnak s leküzdve rövid kétkedését, nem botrány-e, ha a toronyba felmászik, barátságosan meglobogtatta a kéziratát. Marjorie válaszul zsebkendőjét lengette meg.

A következő óra azok közé tartozott, melyek valósággal időjárásszerű jelentőséget kölcsönöztek Pope úr családjára nézve. Nagyon barátságos és jókedvű arcot vágott s legfeljebb, ha egy kissé meglátszott rajta az az erőlködés, melyet levelezési buzgalma közben dolgozószobájában kifejtett. Marjorie-t szinte túlságos melegséggel üdvözölte. Marjorie üdvözlése több volt, mint szívélyes.

- Szóval itt vagy Madge, te kis macska! - mondotta, miközben tenyerével kedveskedően, de alaposan rácsapott leánya balvállára. - Adhatnál egy csókot öreg atyuskádnak.

Marjorie odatartotta az arcát.

- Rendben van - mondta Pope úr. - Most pedig szeretném, ha mindnyájan véleményt mondanátok.

Az egész társaságot a vesszőből készült kerti székekhez vezette.

- Te is jössz, anyus? - kérdezte, miközben kényelmesen letelepedett és elővette a szemüvegtokját. Családja kötelességtudóan körülötte csoportosult. A kép a férfi és a hozzátartozó női világ barátságos látványát mutatta.

- Ritkán szoktam hízelegni magamnak, - mondta Pope úr - de ezúttal azt hiszem, hogy nagyon szellemes voltam. Igen, szellemes, ez a helyes kifejezés.

Megköszörülte a torkát, feltette a szemüvegét és hosszan elnyújtva olvasta a megszólítást, mintha játéktrombitát harsogtatott volna.

- Rrrr… «Igen tisztelt Uram!»

- Rom, - szólalt meg Pope mama - ne nyikorogjál a székeddel.

- Daffy volt, anyus, nem én - védekezett Rom.

- Hogy mondhatsz ilyet, Rom? - mondta Daffy.

Pope úr elhallgatott és szemüvege fölött figyelmeztetőleg tekintett balszemével Romra.

- Ne nyikorogj a székeddel, Rom, - mondta - ha az anyád mondja.

- Én nem nyikorogtam - ismételte Rom.

- De én is hallottam - mondta Pope úr, egyelőre még engedékeny hangon.

- Daffy volt.

- Az anyád nem úgy hallotta - mondta Pope úr.

- Nem tehetek róla. Akkor inkább a gyepre ülök - mondta Rom a füle tövéig elvörösödve.

- Én is, - mondta Daffy - én is a gyepre ülök.

Pope úr komolyan szemlélte az átcsoportosulást. Azután újból megigazította a szemüvegét, megint megköszörülte a torkát, trombitált és újból elkezdte:

- Rrrr... «Igen tisztelt Uram!»

- Nem volna helyesebb, ha úgy írnád, atyus: «Igen tisztelt szerkesztő Úr?» - kérdezte Marjorie.

- Lehet, hogy még nem mondtam neked Marjorie, - mondta Pope úr, nagy önmegtartóztatással, miközben balkezével rácsapott a jobbjában tartott kéziratra, - hogy ez magánlevél... tisztára magánlevél.

- Nem tudtam - válaszolt Marjorie.

- Mindenesetre rájöttél volna, ha már belekezdhettem volna - mondta Pope úr és újból nekikészülődött az olvasásnak.

Ezúttal sikerült tovább jutnia a megszólításnál, de az előbbi félbeszakítások már megzavarták s a finom hangsúlyozás, melynek ki kellett volna emelni szatírájának árnyalatait, nem sikerült és így újból elölről kellett kezdeni mondatait. Ekkor viszont váratlanul, minden ok nélkül, Rom borzalmasan csuklani kezdett. A második csuklásnál Pope úr szünetet tartott és szemét kimeresztve nagyon szigorúan nézett lányára. Mikor azonban újra akarta kezdeni az olvasást, a harmadik roham, akárhogyan akarta is elfojtani a szerencsétlen gyermek, hangosan kirobbant.

Pope úr bánatos lehangoltsággal kelt fel.

- Elég volt - mondta. Az álikret haragos szemmel mérte végig. - Te annyira nem tudsz uralkodni magadon, mint egy hat esztendős tacskó.

Azután nagyon érzékenyen fordult Pope mamához.

- Anyus, - mondta - nem próbálnánk meg egy teniszt a fiatal nemzedékkel?

- Nem olvashatnád fel a leveledet vacsora után? - kérdezte Pope-né.

- A nyolcórai postával kell elküldeném, - mondta Pope úr, belső zsebébe süllyesztve mesterművét, mesterművét, melyet talán sohasem lesz többé az életben alkalma emberi lény előtt hangosan felolvasni.

- Daffy lelkem, nem hoznád el a raketteket és a labdákat?

A légkör nagyon nyomasztóra és vihart jóslóra változott s ezt Pope úrnak az az elhatározása sem tudta enyhíteni, hogy Daffy visszatéréséig a kétségkívül megrongált tenisz hálón igazgasson valamit. Marjorie, aki Carmeléknél alaposan megtanult teniszezni, atyjának két első labdáját a családi illemszabályok ellenére, hibásnak minősítette. Pope úr alapjában véve nagyon jól, erősen, ügyesen és látszólag gyakorlott módon ütötte a labdát és adogatásának egyetlen hibája csak az volt, hogy labdáját vagy túlságosan messzire, vagy pedig a hálóba vágta. Felesége azt a tudatot honosította meg a családban, ami különben tanácsosnak is látszott, hogy az adogatásnak az a módja, melyet Pope úr használt, az atyai tekintély jogszerű kiterjesztésének tekintendő, önként következett ebből, hogy az a mód, amelyen Marjorie kezelte a játékszabályokat, Pope urat felháborította és hogy izgatottsága még inkább növekedett, mikor két labdája, melyet Daffynak szánt, a hálóba repült. Méltó haragjában a pokolba kívánta a hálót. Azután Marjorie váratlanul szépen dobta neki a labdát, amit azonban ő, maga sem tudta hogyan, elhibázott. Utána Daffy egy másik labdát közvetlenül a háló mögött csapott le. Az adogatás sora Marjorie-ra került, aki a legidősebb Carmel-fiútól eltanult fogással olyan sodrósan adta a labdát, hogy az Pope úr szemében méltatlannak tetszett az angol játékszabályokhoz.

- Tovább, - mondta Pope úr kurtán. - Ötven, semmi.

Anyjával szemben Marjorie nagyon előzékeny volt. Mikor az első labdát lejátszották, Pope úr szükségesnek látta megmagyarázni Marjorie-nak, hogy ha a labdát egészen az ő mezője szögletébe vágja, neki nagyon gyorsan kell visszafelé szaladni és még el talál esni a pálya sikamlós szélén. Marjorie tehát legyen figyelemmel reá és a pálya belső részére, mert a játéknak nem lehet csak az a célja, hogy valaki mindenáron meg akarja nyerni. Marjorie a legártatlanabb képpel hagyta helyben atyja megjegyzését, de abban a pillanatban már ütötte is a labdát, amelyet Pope úr kissé előkészületlenül csak a rakettjének a szélével tudott elkapni és természetszerűleg kiütött a pályáról. Utána rakettet cserélt Daffyval, - úgy tett, mintha már kezdettől fogva tudta volna, hogy Daffy vette el az övét, de szántszándékkal nem akart volna szólni - valami figyelmeztetésfélét mormogott a feleségének, aki azonban nem értette el őt elég gyorsan és így a második forduló is az előbbihez hasonló eredménnyel végződött. Marjorie újabb adogatására Pope úr nagyon felkészült, de Marjorie, még mielőtt ideje lett volna, hogy úrrá legyen önmagán, megismételte előbbi visszatetsző fogását és a labdát megint a sarokba játszotta, mire Pope úrnál, aki olyan fürgeséggel rohant hátra, hogy sok fiatal embert megszégyenített volna, bekövetkezett a katasztrófa. A pálya álnokul sikamlós szélén elcsúszott, bokáját fájdalmasan megrándította és nekirepült a kert vasrácsának. Ez már túlságosan sok volt és önuralmát teljesen elveszítette. Leányai rövid néhány pillanatra megismerhették, hogy milyen nyelvészeti következményei vannak egy erős férfi fájdalmának.

- Pedig megmondtam neki - folytatta. - És ezt nevezi tenisznek!

Egy pillanatig mintha valami tettlegességre akarta volna magát ragadtatni, de azután, mintha nagy erőlködésébe kerülne, a háló cölöpéről leakasztotta a kabátját és sántikálva a ház felé indult.

- Nekem elég volt, anyus - mondta és szerencsére nem hallható kommentárt fűzött Marjorie játékának új stílusához.

Az esti testgyakorlat evvel véget ért.

A három hölgy néhány pillanatig szótlanul meredt egymásra.

- Majd én beviszem a raketteket - mondta Pope mama.

- Azt hiszem, hogy az egyik labda mögötted repült ki - mondta Daffy.

A tenisz felszereléseket elrakták s most Marjorie és nénje elgondolkodva őgyelegtek a ház körül.

- Itt van még a krokett is, - mondta Daffy. - A tenisszel a mulatság még nincsen befejezve.

- Valószínűleg azt is játszik?

- Mindenáron játszani akar...

- Mit lehet tenni, - mondta Marjorie hosszú szünet után - atyussal nem lehet okoskodni.

6. §.

A jellem az angol élet legnemesebb és legtudatosabb termékeinek egyike, de némely angolnak túlzott mértékben jutott osztályrészül. Pope úr is ezek közé tartozott.

Egyik képviselője volt annak a nagy és jellegzetes osztálynak, mely őseitől örökölve mesterségét, a méltóságot a nemzeti közgazdasággal párosítja. Születésénél, gentleman nevelésénél és szokásainál fogva. Kocsigyártó volt. Iskoláit a City Merchants Schoolban és Cambridgeben végezte.

A tizenkilencedik század első felében a Pope-család fejedelmi szerepet játszott a kocsigyártó világban. Pope úr szépatyja kiváló megjelenésű és becsületességű bognármester volt London északi részében. Ő volt a család iparának megalapítója. Fia, Pope úr, nagyatyja mesterségét élethivatásának tekintette és a kiválóság tetőpontjára emelte. Ennek fia, Marjorie nagyatyja, már kevesebb lelkesedéssel volt eltelve, messzire költözött gyárától és egyik fiát papnak neveltette. E harmadik Pope idejében történt, hogy az üzlet megszűnt terjeszkedni és sokat szenvedett egy vállalkozó szellemű személy versenyétől, aki előbb firnájszot szállított a cég számára, majd üzletkörét a kocsigyártáshoz szükségelt egyéb anyagokra és cikkekre is kiterjesztette s alig észrevehető fokozatokban - a «Pope és Fia» cég kikapcsolásával - eljutott a készgyártmánynak a fogyasztóhoz való szállításáig. Marjorie atyja a forradalmár által erősen megkárosított örökséget vette át.

Pope úr szilárd jellemű, de heves vérmérsékletű egyéniség volt, aki nagy csodálattal viseltetett Cato, Brutus, Cincinnatus, Cromwell, Washington és általában a történelem szigorúbb hősei iránt. Természeténél fogva kissé igazságtalan volt és könnyen megsértődött. Emésztéshiányban és túlhajtott izgékonyságban szenvedett. A sors olyan vállalat élére állította, mely nagyobb simulékonyságot követelt volna meg. A Pope cég hírneve a nehéz, büszke kocsi-típusra volt alapítva, melyet a kor növekvő fényűzése és elvetemedettsége könnyebb formájú kocsikkal, kicsinyítő és valósággal mentegetődző elnevezésű kocsikkal igyekezett helyettesíteni. Minthogy ezek a könnyebb kocsik nemcsak könnyebbek, hanem egyúttal olcsóbbak is voltak, Pope úr a West End-i vásárlók hűségébe vetette rendíthetetlen bizalmát és elhatározta, hogy «szembeszáll az áramlattal». Azon emberek közé tartozott, akiket már maga az a tény, hogy valamivel szembe szállhatnak, komor gyönyörűséggel tölt el. Ha pózt kellett volna választania egy arckép számára, bizonyára úgy határozott volna, hogy az egyik lábát előre tartja, a másikat pedig hátul úgy megveti, mintha brit tölgy volna, a karját összefonja, a szemöldökét összeráncolja és - szembeszáll a nézővel.

Szerencsétlenségére a csillagok járása és az utak javulása országszerte ellene fordultak. A könnyebb kocsik és különösen a firnájsz-kereskedő könnyebb kocsijai, melyek vevőkörét jobbról is, balról is elszedték, legyűrték Pope úr ellenállását. Hegyláncok hágóin, vagy folyók gázlóin való átkelésre, nemrégiben pusztított földrengés színterének beutazására, visszavonuló hadsereg követésére, nekivadult lovakkal való hajtásra, vagy személyes ellenségek legázolására kétségtelenül a Pope-féle kocsik voltak a legjobbak és feltétlenül megérték az értük követelt sziklaszilárd árakat, ámde sajnos, az alapjában véve hanyatló civilizációban mind ezekre a célokra már nem használják a kocsikat, ezenfelül pedig Pope úr versenytársainak gyártmányai nemcsak sokkal olcsóbbak voltak, hanem olyan csábító formákkal, becstelen rugékonysággal és mindenekfelett könnyedséggel is dicsekedhettek, ami gyűlöletes volt ugyan Pope úr lelkének, de annál vonzóbb a szeszélyes vevők számára. Az üzlet összezsugorodott. Mindamellett a jobb osztályhoz tartozó megszokott vevőközönség, habár szűkebb keretek között is, de fenntartotta az üzletet, mígnem Pope úr arra a szerencsétlen elhatározásra jutott, hogy szembeszáll az automobilokkal. A motorokat betolakodó, káros alkotmányoknak tekintette, melyeket a földbirtokos angol gentry csak megvetéssel sújthat. Semhogy áttérjen az autógyártásra, inkább elhatározta, hogy lemond iparáról. Inkább otthagyta az egészet. Ezen elhatározása után öt évvel eladta cégét, hírnevét és cégének egyéb értékeit egy rejtelmes vevőnek adta el, - aki, mint kiderült, nem volt más, mint az állhatatosan terjeszkedő firnájsz-cég ügynöke - aztán az összegyűjtött családi vagyont államkötvényekben és vasúti részvényekben elhelyezve, méltó elkeseredéssel vonult vissza a magánéletbe.

Vereségét azonban sohasem ismerte el véglegesen, hanem erősen bízott a világ nyersolajkészleteinek közelgő kiapadásában s olyan hangon beszélt, mely az automobil egyesületet bizonyára aggodalommal töltötte el. Hátralevő napjait annak akarta szentelni, hogy Angolországot ezektől a betolakodott gépjárművektől megtisztítsa.

- Hiba volt, hogy egyáltalán beengedték őket - szokta mondani.

A magánéletbe történt visszavonulása óta gyakoribb vendég lett kiváló West End-i klubjában és tőkéjének egy részét dél-afrikai és dél-amerikai vállalatokban való bizonytalan és nagyjából eredménytelen kísérletezésekre fordította. Némileg a közügyekbe is belekóstolt. Erősen szokványos szónok volt, köznapi frázisokban gazdag és sohasem jött zavarba, ha felszólításra közhelyeket kellett mondania. Az automobilok elleni küzdelme mellett arra is maradt ideje, hogy színleges politikai tevékenységet fejtsen ki, üléseken elnököljön, néhány szót mondjon erről, vagy arról, s abban a távoli reményben ringassa magát, hogy ékesszólása alapján végre fel fogják szólítani, hogy valamelyik választókerületben a reakció és a liberális párt józanabb elemeinek jelöltje gyanánt lépjen föl.

Kétségtelen, hogy a közügyek iránt természetes érdeklődéssel viseltetett és főleg azokkal a törvényhozási javaslatokkal rokonszenvezett, amelyek az alsó osztályokhoz tartozó egyének életének feljebbvalóik által való rendszeresebb ellenőrzését célozták. Mikor az East Purblowban a Pope-féle üzem tulajdonosa lett, első nekihevülésében csakugyan életbe is léptetett olyan ipari kísérleteket, amelyek azóta már minden naposak lettek. Különösen az iszákosság volt az, amely felháborította s sehogy sem akarta megérteni és eltűrni a köznépnek azt a szabadságát, hogy azt igyék, ami neki tetszik. Állandóan bosszankodott, hogy a munkáscsaládok nem úgy költik el a keresetüket, mint ahogy az a középosztályhoz tartozó bírálóik szemében legkívánatosabbnak tetszik.

Mindent megtett, hogy a pénzköltés veszélyes szabadságát, társadalmi reformeszméinek szellemében javak formájában való fizetéssel helyettesítse. Állandóan használt kifejezése szerint az East Purblow-i kísérlet «nem mindennapi szolgálatot» tett a társadalmi reform ügyének. Szerencsétlenségre a kizsákmányolásról szóló törvény, az angol törvénykönyv e szégyenfoltja alapján, amely úgy látszik, tudatosan akarja lehetetlenné tenni, hogy az ember jóindulatú ellenőrzést gyakoroljon tulajdon embertársai fölött, eljárást indítottak ellene. Ennek folyamán azonban állandóan növekedtek e kísérletből folyó tapasztalatok s Pope úr egyetlen alkalmat sem mulasztott el, hogy ne hivatkozott volna életének e jelentős tényére, s valóban csodálatos volt, hogy ezt az esetet milyen könnyen lehetett a Spectator vendégszerető hasábjain, más száz különböző ügy megvilágítására felhasználni.

7. §.

Hét órakor Marjorie szobájába ment, hogy felvegye almazöld ruháját. Hideg vízben frissítő mosdást végzett, felhúzta vékony selyem harisnyáját és finom szaténcipőjét, leeresztette a haját, megfésülködött és a nap fáradalmai és a megérkezés eseményei után kényelmesen öltözködni kezdett. Gyönyörködve tekintett ki a nagy templomra és a mögötte látható hatalmas fákra, melyek élesen elváltak a naplemente aranyos fényétől.

- Szeretném tudni, hogy hol lapultak meg a tacskók - mondotta.

Daffy lement és megállapította, hogy az álikrek kicsinosították magukat, könnyű muszlin ruhájukat és rózsaszín övüket vették föl, de a gombok és kapcsok, melyeket nem értek el ruhájukon, kissé vázlatos megjelenést kölcsönöztek nekik.

Marjorie a ház előtti téren két urat pillantott meg anyja társaságában.

Az egyik udvarlója volt, akit már neki szántak, Will Magnet, a humoros író. Marjorie minden lehetőt megtett, hogy egész nap ne gondoljon rá, most azonban elkerülhetetlen jelenség gyanánt nyomult az előtérbe. Zavartan vizsgáló tekintettel nézegette Magnetet az ablakból és csodálkozva gondolt rá, hogy milyen jól estek neki azok a figyelmességek, amelyeket részéről tapasztalt.

Magnet úr nyugodt, tudatosan szerény ember volt, aki meg sem kísérelte, hogy szépnek lássék, pedig elég jó megjelenésű, negyven év körüli ember volt, halvány arcszínnel, nagy, kiálló és állandóan figyelő szürke szemekkel, - különösen a balszeme volt ilyen - és olyan arccal, melynek nyugodt élénkségén néha az alkalmi humor játéka tükröződött. Álla és orra jellegzetes volt, vékony ajkát rendszerint összeszorítva tartotta. Szürke ruhát viselt, alacsony galléros selyeminggel, mely látni engedte vékony nyakát és fekete művész-nyakkendőjét. Puha, szürke kalapját hátán összekulcsolt kezében tartotta. Marjorie hallotta bizalmaskodó hangját, amint anyjához beszélt. A másik hallgatag úr, aki anyja jobbján állott, Wintersloan úr volt, akinek látogatását Magnet bejelentette. Ruházata művészi hajlandóságokat árult el és csakugyan egyike volt Magnet kedvenc illusztrátorainak. Sötét, kékesszürke ruhát viselt; fekete nyakkendője szokatlanul széles volt és kétszer körül volt csavarva a nyakán, mielőtt csokorra kötötte volna. Mellénye tarka mintájú narancssárga selyemnek látszott. Marjorie tekintete visszatért Magnetre. Eddig sohasem volt alkalma megfigyelni, hogy a férfi haja a feje búbján elég erősen meg volt ritkulva. Az emeletről nézve furcsa volt, ahogy a nyakkendője jobboldalról kibújt az álla alól.

- Milyen furcsa a férfiak öltözködése! - gondolta Marjorie. - Miért viselnek ilyen nevetséges gallérokat és nyakkendőket? Miért nem járnak állandóan flanelruhában és miért nem látszanak olyan előkelőnek, karcsúnak és mozgékonynak, mint például az idősebb Carmel-fiú. Így Magnetnek se volna olyan rossz megjelenése. Miért nem öltözik mindenki olyan szépen, amint csak lehet, ahelyett, hogy ilyen furcsa dolgokat viselnek.

- Lejössz? - kérdezte Daffy, aki kénsárga látomás gyanánt jelent meg az ajtóban.

- Hadd menjenek ők odébb egy kissé - felelte Marjorie megfontoltan. - Várjuk meg, míg Theodore előkerül. Nincs kedvem Theodore társaságában megjelenni.

A két testvér leskelődve várakozott. Észrevették, hogy Magnet egyre sűrűbben pislantgat az ablak felé. Mikor odalent az egész család összegyűlt, megállapodtak, hogy a sor rájuk került. Pope úr is megjelent a társaságban és némi sántikálást leszámítva, nyomát sem mutatta az imént történt balesetnek. Szilvakék bársonykabátot viselt, amelyben a vidéken szeretett tetszelegni. Nagy haragjának nyoma sem volt. Különben is a családi élet szentélyén kívül ritkán szokta haragját mutatni és még ritkábban, ha idegen ember volt jelen.

- Nagyszerű, - hallották leányai, amint nehezen elérthető humoros célzással beszélt - a mágnes megint eljött a hegyhez…

- Gyere már, Madge - szólt Daffy és a két leány együtt előtűnt a házból.

Még a jelenlevőknél gyengébb megfigyelőképeségű embernek is fel kellett volna tűnni, hogy Magnet megkülönböztetett jelentőséggel nézte Marjorie-t. Kék szeme volt, de a szürkéskék szemeknél oly gyakran jelentkező rejtelmes tulajdonsága, hogy azt a hatást teszik, mintha csak egyetlen lencséből néznének nagyon erősen, valami szürke, kutató fénnyel. Ezt az összeolvadó szemsugarat arra használta, hogy tiszteletteljes, de határozott rokonszenvét kétségtelen módon juttassa kifejezésre. Udvariasan üdvözölte Daffyt s azután feljogosította magát, hogy egy pillanattal tovább szorítsa meg Marjorie kezét, mint ahogy feltétlenül szükséges lett volna és nagyon egyszerűen mondta:

- Örvendek, hogy megint láthatom.

Mindketten el voltak fogódva.

- Ön a közelben van megszállva, Magnet úr?

- A vendéglőben, - felelte Magnet s azután hozzátette - azt választottam, hogy közelebb legyek önhöz. - Szemét egy pillanatig újból Marjorie-ra szögezte.

- Kellemes a szállása? - kérdezte Marjorie.

- Bájosan egyszerű - felelte Magnet. - Nekem nagyon tetszik.

A csengő megszólalása jelezte, hogy a vacsora elkészült és egyúttal a többieket annak tudatára ébresztette, hogy hallgatagon figyelték Magnetet és Marjorie-t.

- Egészen egyszerű falusi vacsora - jelentette Pope mama.

8. §.

Kacsa, zöldborsó és új burgonya, utána főtt gyümölcs és tejszínhab, édesség, sajt, palackozott sör, Gilbey-féle burgundi bor és otthon készült limonádé volt vacsorára. A húst Pope-né vágta fel, mert Pope úr nagyon szokott fröcskölni. A csontok annyira bosszantották, hogy néha kedve lett volna a csirkeevés ellen levelet intézni a Times szerkesztőjéhez. Az asztal végén foglalt helyet és mialatt a felesége a sültet osztogatta, ő a vendégeket helyezte el. Előbbi komorságának nyomát sem mutatta. Theodore, tekintettel az étkezésnél való viselkedésére, Daffy és az anyja közé került, Marjorie atyja jobbján ült, Wintersloan mellett, míg Magnet az asztal másik oldalán szembekerült vele, hogy kedvére nézhesse. A felszolgálásnál mindkét cseléd segédkezett.

Magnet jelenléte Pope úrban felébresztette a lappangó humoristát. Úgy vélte, hogyha humoristával beszél, akkor neki magának is humorosnak kell lennie és az volt a legsajátosabb meggyőződése, hogyha többet törődött volna vele, kedvenc kifejezése szerint «nem mindennapi adomázó» vált volna belőle. Egész csomó dolgát ő maga és esetről-esetre Pope mama is nagyon jónak minősítette. A társalgást szellemeskedésben gazdag formában vezette be.

- Mit parancsol, Wintersloan úr? - kérdezte. - Belföldi bort, vagyis sört, francia bort, vagyis feleségem sárga citromból készült hódító italát?

Wintersloan burgundit kért. Magnet a sört választotta.

- Erős leszel a sörtől, miként a vas, hidd el nekem, - idézte helytelenül Pope úr és bólintott hozzá. Daffy és Marjorie a limonádénál tartanak...

- Akarsz ma egy kis vörös bort, anyus?

Pope-né úgy vélekedett, hogy igen, és szükségesnek látta Wintersloant megkérdezni, hogy megfordult-e már az országnak ebben a részében. Ebből helyrajzi vonatkozású beszélgetés fejlődött ki. Wintersloan beszédmodora nagyon furcsa volt s a buryhamstreeti kerületet «csecse kis vidék, csecse kis halmok és örvénylő levegő» kifejezéssel jellemezte.

Ez a beszédmód tetszett Daffynak és Marjorie-nak és szemük egy pillanatra összevillant.

Ezután Magnet szemét teljesen Marjorie-ra szögezve megjegyezte, hogy ő mindig Surreybe volt szerelmes.

- Azt hiszem, ha valaha vidéken otthont alapítanék, itt telepednék meg - mondotta.

Wintersloan azt mondta, hogy Surrey fárasztja, mert az egész vidék púpos, zilált és pettyegetett s ő jobban szereti a széles, egyenes vonalakat, melyeknek leheletét meg lehet ragadni... reméli, hogy megértették.

Marjorie megértette és igenlőleg válaszolt.

- Zokog a levegő, mintha a hegytetőn egy fenyőt törnének ketté derékban.

Pope úr kissé meghökkent, de Marjorie felkapta ezt a stílust.

- Vagy mintha rövid, száraz köhögés hallatszanék egy szirtfokon.

- Pontosan úgy van - mondta Wintersloan és alig észrevehető mosollyal fordulva Marjorie felé, a karjával jelzett valamit.

- Legközelebb a tájképek majd prüsszentenek - mondta Magnet, ellenállhatatlanul száraz módján, mire Rom és Sydney alig tudták elfojtani a nevetésüket.

- Közeledik az az óra, mikor a vidék ásít, - elméskedett Pope úr, aki végre elértette az esetet.

Utána Pope-né megkérdezte Wintersloant, hogy honnét jött Buryhamstreetbe, Pope úr pedig a felől érdeklődött Magnetnél, hogy egy új munkájával szórakozik, vagy pedig egy új színdarabbal akar szórakoztatni másokat.

Magnet azt felelte, hegy egy színdarabot forgat az agyában. Humorának a komolyabb oldalát akarja érvényre juttatni és kissé mélyebben akar belehatolni a dolgokba, mint ahogy eddig tette.

- A mosolyt könnyekkel akarja vegyíteni - jegyezte meg Pope úr helyeslőleg.

Magnet nagyon nyugodtan azt felelte, hogy az igazi humornak ez a jellemző vonása.

Pope-né azt kérdezte, hogy mi lesz a darab tárgya, de Magnet, aki a kérdésre nem akart válaszolni, a beszélgetést arra fordította, hogy egy humoros előadásra készül a Literátusok klubjának legközelebbi összejövetelére.

- Humoros írók ebédje lesz és engemet meghívtak, hogy valami komédiával vezessem be az esetet - mondta Magnet, ismét az előbbi száraz mosolyával.

Pope úr úgy vélekedett, hogy Magnetnek nem volna szabad ilyen hangon beszélni magáról. Pope-né halkan, de élesen rászólt Sydneyre, aki gúnyosra torzított ábrázatot vágott Theodore felé és utasította a szobaleányt, hogy váltson tányért az édességhez. Magnet bevallotta, hogy mindig fél, ha nyilvánosan kell beszélnie. Azt mondotta, hogy valahányszor az ebédet követő összejövetelen szóra emelkedik, mindig úgy érzi, mintha minden fagylalt, melyet életében megevett, egyszerre fölmerülne a múltból és a hátgerincén rakódnék le.

A beszéd egy ideig Magnet előadása körül fogott, Pope úr pedig «nem közönséges elbeszélő» minőségében annak az embernek a történetét akarta elmondani, aki a kezével forgatta a salátát és mikor a házigazda megkérdezte, hogy miért cselekszik így, azt felelte, hogy spenótnak gondolta.

- A legtöbb ember - tette hozzá Pope úr - nem érti, hogy mi ebben a vicc. És mert nem látják benne a szellemességet, annál inkább igyekeznek, hogy felfedezzék.

Mind a négy lány titokban, de nem nagyon bizakodva remélte, hogy a nevetésük nem hallatszik túlságos hangosan.

Egy ideig a férfiak különböző történeteket meséltek el, amint összevissza eszükbe jutott. Magnet az omnibusz-kocsis humoráról beszélt, aki tréfából mindig meglóbázta a sapkajelvényét, valahányszor a kalauzzal találkozott, akinek az apját felakasztották, Pope úr pedig minden vonatkozás nélkül kapcsolódva bele ebbe a történetbe, annak a kisfiúnak a történetét mesélte el, aki, mikor azt kérdezték, hogy apjának mi volt az utolsó szava, azt felelte: «Nem volt, mert az anyám ott volt a halottas ágyánál», amin különösen Pope-né mulatott nagyon. Wintersloan egy asszony históriáját mesélte el, aki a kórházba vitte a fiát, ki a szószos tállal betörte a fejét, és az omnibuszon bánkódva magyarázta a többi utasoknak: «A legborzasztóbb az, hogy ez volt az egyetlen szószos tálam». Azután a humor lényegének megvitatására tértek, azzal a fogorvossal kapcsolatban, aki hangosan elnevette magát s mikor a páciense kérdezte, hogy min nevet, kibökte: «Nem is a fájós fogát húztam ki!» Pope úr a szívtelen férj esetét elevenítette fel, aki, mikor hírül hozták, hogy az anyósa meghalt, felkiáltott: «Ne nevettessetek, mert az ajkam ki van repedezve...»

9. §.

A társalgás veszített adomázó jellegéből, mikor átvonultak a nappali szobába. Magnet kezdeményezésére az urak majdnem tüstént követték a hölgyeket s ugyancsak Magnetnek támadt az az ötlete, hogy Marjorie énekelhetne.

A két nagyobb leánynak kedves, lágy hangja volt s mindketten több bájos dalt ismertek, melyet az angolok az unalmas Hannoveriek ideje előtt énekeltek. Sydney kísérte őket, Rom pedig a sarokban az alacsony kerevetre ült és nagyban összebarátkozott Wintersloannal. A három éneklő leány, zöld, kénessárga és fehér ruhájában, az ernyőslámpa fényében, mögöttük a fekete és aranyos Broadwooddal, nagyon kedves, csoportot alkotott, melyhez a homályban álló szekrény, a sötétségből előcsillogó mintáival és a falra vetődő árnyak, hatásos hátteret szolgáltattak. Marjorie szeretett énekelni és egészen megfeledkezett önmagáról, miközben énekelt:

«Ki nem mondanám, Ki az én babám,

Elszeretnék tőlem, Ha kimondanám.»

- énekelte és Magnet nem tudta elrejteni nagyfokú elismerését.

Pope úr jóleső elmélázásba merült; különböző régi történetek, kedves régi dolgok jutottak eszébe, melyeket nyomban elő akart adni, mihelyt az elkerülhetetlen énekszámok véget érnek. Az egyik már az ajkán is volt, mikor vendégére pillantott. Meglepődve látta, hogy Magnet kifejezése egészen megváltozott. Előrehajolva ült, Marjorie-t nézte és arcában volt valami azoknak a gyermekarcoknak a kifejezéséből, melyek Rafael Madonnájának lábánál bámészkodnak. Egy pillanatig Pope úr egyáltalában nem értette.

Azután megértette. Marjorie! A meglepetés valósággal belényilallott és úgy nézte a tulajdon leányát, mintha még sohasem látta volna azelőtt. Szinte felvillanásszerűen értette meg, hogy nehezen kezelhető, okos és tiszteletlen gyermeke tulajdonképpen milyen karcsú, formás, bájos és valóban szép, fiatal nő. Lényét a büszkeség és felelősségérzet öntötte el és az érdem tudata ébredezett benne. Elfeledkezett róla, hogy Marjorie majdnem egyező mértékben testesítette meg anyjának és anyósának legszebb külső vonásait, viszont csinos külsejéből, a színt kivéve, tetőtől-talpig annyira hiányoztak az ő jellegzetességei, hogy nemcsak nem hasonlított, de még alig is emlékeztetett reá. Egyszerűen azt hitte, hogy leányában ő él tovább, hogy Marjorie tőle származott és tőle örökölte szépségét. Az ő gondos nevelésének volt méltó eredménye. Felidézte mindazokat a pillanatokat, mikor jó és türelmes volt vele szemben, az összes számlákat, melyeket kifizetett érte. A kocsigyár összeomlásának valamennyi keserűsége és megpróbáltatása, pénzügyi próbálkozásának hullámzásai, megannyi olyan üggyé változtak, melyekkel leánya boldogságának érdekében vitézül szembeszállott. Elfelejtette a számtalan esetet, mikor gonoszul goromba volt vele, mindazokat az alkalmakat, mikor lepisszegte, lehurrogta és káromkodott, ha hangját hallotta. Néha, mikor leánya felidézte haragját, anyjának minden tiltakozása ellenére, alaposan végig is húzott rajta. De az ilyen dolgokat jobb elfelejteni. Nem akart visszaemlékezni arra, hogy milyen elkeseredetten ellenezte a kollégiumi iskolázást, mely oly okossá tette a leányát. Nem akart emlékezni arra a rettenetes perpatvarra sem, amelyet alig három hónappal azelőtt, éppen a zöld ruha miatt csapott, melyben most oly bájosnak látta leányát. Mint ahogy igazi ideálistához illik, mindezeket a részleteket elfelejtette s csak azt látta, hogy ez a leány, Marjorie, az ő leánya. Lelkét végtelen jóindulat ragyogta be Marjorie és Magnet irányában. Szemét a gyengédség majdnem könnybelábasztotta. Tudni kell, hogy Magnet, amint az egy ízben az értékpapírokról folytatott eszmecseréből kiderült, legalább harmincöt-ezer fontot «ért» és évente legalább ötezer fontot keresett! Szép leány és derék férfiú! Jó fiú, derék és jó fiú, igazán megbecsülendő fiú!

Öreg atyusnak azonban mindenesetre el kell veszíteni a leányát...

Hiába, az atyáknak meg kell tanulni a lemondást, és ő nem az az ember, aki útjába áll leánya boldogságának. Eljön a nap, mikor meghatóan és gyengéden odaadja Marjorie-t Magnetnek, legkedvesebb leányát meghitt barátjának.

- Kedves barátom, kívüled nincs senki a világon... - kezdi majd a beszédet.

Azután jön a megható búcsúzás.

- Ne feledd el a te jó öreg atyádat, Maggots - mondja majd akkor. Ilyen pillanatban még ez a kis családi gúnynév is becézően fog hangzani.

Arra a meggyőződésre jutott, hogy Marjorie-t tulajdonképpen mindig is jobban szerette Daffynál, Marjorie egyenesebb volt, - jobban hasonlított hozzá. Daffy nem szokott visszafelelni, de mindig volt valami keserűség a nyelve alatt...

Már özvegynek és gyenge, öreg embernek is látta magát, aki Magnet és Marjorie gyengéd gondoskodásának tárgya lesz, mikor az ének véget ért és felesége, kinek a temetőt oly könnyen utalta ki álmodozás közben, valami olyan társasjátékot javasolt, amiben mindnyájan részt vehetnek. Kezében több papírszalagot és ceruzát tartott. Mint gondos anya, nem akarta, hogy leányai már az első alkalommal kimerítsék műsorukat s azonfelül Pope úr szerette is az olyan játékokat, melyekben a papírszalagok és ceruzák fontos szerepet játszottak. Magnet úr szerette volna, ha az éneket folytatják, de leszavazták.

Így egy ideig egy olyan játékot játszottak, melyben Pope úr különösképpen tündökölt. Ritka eset volt, hogy ebben a játékban Pope úron kívül más valaki nyert volna. A játék az «Elhunyt nagyok» címet viselte s olyan nevelő értéke volt, hogy a gyermekeknek mindig játszani kellett, ha Pope úr akarta.

A játék a következőkben állott: Az álikrek egyike felnyitott egy könyvet, ujjával rábökött a felnyitott oldalra és kimondta azt a betűt, mely közvetlenül a mutatóujja fölé került. Azután mindenkinek olyan gyorsan, ahogy csak tudott, minden nagy ember nevét le kellett írni, aki eszébe jutott s akinek neve az illető betűvel kezdődött. Öt perc múlva Pope úr vezényelt: «Állj» és elkezdte olvasni a saját névsorát. Mindenki, akinek gyűjteményében a felolvasott név előfordult, kitörölte és egy vonást húzott. Mikor Pope úr névsora kimerült, a következő listán szereplő neveket olvasták fel és így tovább. A nevek viselői csak elhunyt híres személyek lehettek, de ki volt mondva, hogy egy uralkodócsaládból ugyanazt a nevet csak egyszer szabad felírni. Kételyek esetében Pope úr döntött. Kiváló szórakozás volt!

Az első két játékot szokás szerint Pope úr nyerte meg, de azután Wintersloan, aki addig kissé szórakozottnak mutatkozott, feleszmélt és bőszülten kezdett körmölni.

A D betű került sorra és Pope úr huszonkilenc nevet olvasott fel. Utána Wintersloan kezdte olvasni a névsorát, olyan különös hangon, amely nagyon hasonlított ahhoz, mikor a lefelé fordított palack torkából valami folyadék kuttyog kifelé.

- Dahl - kezdte el Wintersloan.

- Ki volt Dahl? - kérdezte Pope úr.

- Ő termesztette és tette ismeretessé a dáliákat - felelte Wintersloan vontatott hangon. - Danton.

- Az csakugyan nem jutott az eszembe - mondta Pope úr.

- Davis.

- Davis?

- Utazó. A Davis-út felfedezője... Doe.

- Kicsoda?

- John Doe.

- Azt hiszem, hogy nem tartozik az ismert nevek közé - mondta Pope úr.

- Dam - olvasta tovább Wintersloan és kis szünet után hozzátette a keresztnevét: - Anthony.

Pope úr kérdő hümmögést hallatott.

- Festő... tizenkilencedik század... holland iskola. Jan Dam, a fia, Frederick van Dam. Wilhelm van Dam. Dietrich van Dam. Wilhelmina van Dam, nagyon tehetséges rézmetsző... Diehl.

- Kicsoda?

- Szintén híres festő… Düsseldorf. A többi is festő, valamennyiért jótállók, hogy mind meghalt és mind jónevű művész... Deeds, a vízfestő. Denton. Dibbs.

- Hát ez ki?

- A Warwick Claudt festője. Ön is feltétlenül ismeri. Meghalt 1823-ban.

- Dickson. Dunting. John Dickery, Peter Dickery. Dock... Parancsol?

Pope úr tiltakozólag intett, de Wintersloan nem hagyta magát.

Végül negyvenkilenc névvel diadalmasan került ki a küzdelemből. Legnagyobbrészt festők voltak, kiknek hírnevéért ő felelt, de akiknek hírneve kétségtelenül teljesen új volt az összes többi jelenlevők előtt.

- Ezt minden betűnél meg tudom csinálni - mondta Wintersloan és ravaszul mosolyogva nézett Marjorie-ra. - Először nem tudtam, hogy kell játszani. Most már belejöttem. Rengeteg festőt ismerek. Se vége, se hossza. Megpróbáljuk még egyszer?

Marjorie atyjára pillantott. Wintersloan rendszere nagyon is nyilvánvaló volt előtte. Az a különös érzés terjengett a szobában, hogy Pope úr Wintersloan eljárását nem tartja tisztességesnek s hogy ezt valamilyen módon kifejezésre is találja juttatni.

Pope-né egyszerre nagyon izgatott és ideges lett és megjegyezte, hogy a találósjáték talán érdekesebb volna. Hosszú ideig egy játék fárasztó. Felszólította Romot, Daphné-t, Theodore-t és Wintersloant, hogy először ők menjenek ki, amibe mindnyájan beleegyeztek, de különösen Rom. «Jöjjön már!» - buzdította Wintersloant. A többiek nézőközönségszerűen csoportosultak a zongora és a csecsebecsés állvány között. Magnet Marjorie lábánál foglalt helyet, míg Syd látszólag önként játszott valamit, Pope úr pedig hanyatt vetette magát karosszékében. A szemöldökét összeráncolta, az ajka pedig mozgott, mintha valamire gondolt volna.

A találósjáték nagyon mulatságos volt. A feladott szó «torokgyulladás» volt és Wintersloan, akinek a beteg szerepét kellett játszani, felülmúlta a gyermekek legmerészebb várakozásait. Rom, aki az ápolónője volt, nem tudta a kezét levenni róla. Azután a fiatalabb nemzedék elbúcsúzott és aludni vonult, a többiek pedig a kertre nyíló ajtóból csodálták a szép éjszakát. Gyönyörű, sötétkék nyári éjszaka volt, a lement nap meleg visszfényével az ég peremén, néhány nagy, lámpaszerűen világító csillaggal a fák ovális körvonalai fölött.

Pope-né azt ajánlotta, hogy nem törődve a röpködő cserebogarakkal a vendégeket kísérjék el a fasor végén levő kapuig.

Pope úr lábrándulásával mentette ki magát. Wintersloan úrtól kissé erőltetett szívélyességgel búcsúzott el s aztán gondolatokba mélyedve és kissé rosszkedvűen bicegett a dolgozószobája felé, hogy valami lexikont vagy más könyvet keressen, mely a holland, olasz és angol festészet kevésbé ismert neveit sorolja fel, az utolsó két évszázad folyamán.

Úgy érezte, hogy Wintersloan nagyon rossz precedenst szolgáltatott a jövő számára.

10. §.

Marjorie egyszerre észrevette, hogy ő és Magnet úr kissé elmaradtak a többiektől. Meg akarta gyorsítani lépteit, de Magnet visszatartotta és megszólította:

- Marjorie!

Mintha nehezére esett volna a beszéd, így mondta neki:

- Mikor magát a zongora mellett láttam állni és énekelni hallottam...

Marjorie-nak tehetsége volt arra, hogy az embereket félbeszakítsa, de ez a tehetsége ezúttal fölmondta a szolgálatot.

- ...Marjorie, akkor úgy éreztem, hogy inkább szeretném magát az enyémnek mondani, mint megszerezni egy egész birodalmat.

Hosszú szünet támadt s mikor végre Marjorie válaszolni tudott, úgy érezte, hogy a felelete nagyon ostoba. Némileg olyasféle érzése volt, mintha önmagát alázta volna meg.

- Azt hiszem, hogy előnyösebb volna, ha egy egész birodalmat nyerne meg - mondta szerényen.

Azután, mielőtt még több szót válthattak volna, utolérték az anyját, Daffyt és Wintersloant a kapunál...

Mikor visszatértek, Pope mama áradozva dicsérte Will Magnetet. Élesen tagolt, csengő hangján ömlengett Magnet szerénységéről, a vacsoránál tanúsított udvariasságáról és ötletességéről. Kidomborította ezeknek az elismerésreméltó vonásoknak egyes részleteit, az önmagukban ugyan keveset jelentő, de sokra következtetni engedő mozzanatokat. Ha valaki édességet kért, nem mutatott felesleges buzgólkodást, hanem odaadta az édességet.

- Olyan szerény és igénytelen, - énekelte Pope mama. - Hinni sem lehetne róla, hogy hírneves ember és gazdag. Mindent, amit ír, lefordítják oroszra, németre és más nyelvekre. Azt hiszem, ő a legnagyobb élő humoristánk. A darabját... mi is volt a címe?... A mi öreg asszonyunk, majdnem kétszázszor adták! Azt hiszem, hogy ez a legcsodálatosabb adományok egyike... Méltán rászolgált az elismerésre.

A beszélgetés túlnyomó részben monológ jellegével bírt. Marjorie és Daffy, mintha szokatlanul elmélyedtek volna gondolataikban, elmélyedőknek látszottak.

11. §.

Marjorie a napot nyomott hangulatban fejezte be.

- Adok egy pennyt, ha megmondod, hogy mire gondolsz - mondta Daffy hirtelen, miközben hosszú tűzvörös hajfonatait kefélte.

- A gondolataim nem eladók - felelte Marjorie felrezzenve. - Nagyon hosszú volt ez a mai nap.

- Különösen ilyenkor szeretném, ha férfi volnék - mondta rövid elmélkedés után. – Nekik nem kell hajtű, nem kell fésülködni, a kapcsok nem pattannak fel a ruhájukon, nem kell szalagokat csokorra kötözgetni. Azt hiszem, rajtuk egyáltalán nincsenek szalagok.

- Nincsenek - mondta Daffy meggyőződéssel.

Kérdő szemekkel tekintett Marjorie-ra.

- Hogy szitkozódnék atyus - tette azután hozzá magyarázólag. - Biztosan rosszul kötné meg a szalagjait és volna mit hallanunk!

- Nem erre gondoltam - mondta Marjorie és állát a tenyerébe támasztotta. - Szép kis bevezetés.

Egy percre megfeledkezett pillanatnyi kíváncsiságáról.

- Mit szólnál, Daffy, ha szobalányunk volna, igazi komornánk, aki kiszolgálna, aki mialatt olvasol, fésülné a hajadat...

- Arról lehetne beszélni - felelte Daffy és felállt, hogy levetkőzzék.

II.
MAGNET ÚR, MINT KÉRŐ

1. §.

Marjorie előtt teljesen nyilvánvaló volt, hogy Magnet meg fogja kérni a kezét, viszont nem volt tisztában önmagával, hogy ő maga óhajtja-e ezt, vagy nem?

Magnettel legelőször az elmúlt nyáron találkozott, mikor Petley Cresthaméknél volt látogatóban High Windowerben és akkor kétségkívül nagyon kellemesnek találta. Igazi felnőtt férfi addig sohasem hevert lábánál és ez borzasztó mulatságosnak tűnt fel. Elutazása előtti reggelen hosszú sétát tett Magnettel s ez a nyílt és fesztelen eljárás Petley Cresthamet arra a megjegyzésre késztette, hogy ez a leány tudja, mit akar. A golf krokettnál kétségkívül szokatlan módon kacérkodott Magnettel. Marjorie azután Oxbridge-be került és bár Magnet mikor ő hazajött a karácsonyi szünidőre, egy ízben meglátogatta őket, nem találkoztak. Magnet írt is neki egy hosszú, barátságos hangú, humoros levelet, amelyben tulajdonképpen semmit sem mondott, s olyan hangon, mintha ez a levélírás a legtermészetesebb dolog volna a világon. Marjorie válaszolt neki és utána több levelet is váltottak. Mindezek a dolgok azonban már régebben történtek és Magnet ismét háttérbe szorult Marjorie gondolataiban. Már maga az a körülmény is, hogy atyja klubjának tagja volt, kikapcsolta őt a lehetőségek nagy sorozatából. De újabban édesanyja valami célzást tett, Magnet pedig olyan levelet írt, amelynek hangja valami meghatározhatatlan bizalmasságot árult el, s ez ismét jelentőséget adott Magnetnek, aki így újból s az azelőttinél sokkal nagyobb mértékben került Marjorie világának előterébe. Nyilvánvaló volt, hogy Magnet most már a legelső kínálkozó alkalommal valami elhatározó lépést fog tenni. De mit? Mire célzott Pope-né? És hova fog végeredményben kilyukadni ez a dolog?

Marjorie kezdte megérteni, hogy tulajdonképpen nagyon fontos dologra semmiképpen sincs felkészülve.

A Petley Cresthaméknél lefolyt jelenet nagyon mulatságos, kétségkívül rendkívül mulatságos volt, de azért Marjorie úgy érezte, hogy Magnet iránt semmivel sem érez többet, mint akár egy oxbridge-i kereskedő iránt, aki rendkívüli és túlzott udvariassággal tárgyalt vele egy «kis és jelentéktelen» számláról...

Az egész kérdésről nagyon zavaros gondolatai és érzései voltak.

Agya mindenféle olyan összefüggéstelen gondolatfoszlányokkal, megfontolásokkal volt tele, amelyek a huszadik század zűrzavarában lelik magyarázatukat. Így például nagyfontosságúnak tartotta volna, hogy formálisan megkérjék a kezét. Daffynak az elmúlt esztendőben akadt kérője, és bár nem volt elfogadható, nem lehetett letagadni, hogy volt. Daffy ezen a réven borzasztó jelentőséget tulajdonított saját magának. Ezenkívül Marjorie valami könnyebb fajtájú kérőt szeretett volna, mint amilyen Magnet volt. Magnet mögött tudniillik ott lebegett a szülők beleegyezése s ennélfogva Marjorie úgy érezte, hogy az ő választása nem lett volna olyan szabad, mint ahogy szerette volna. Magnet máris úgy szerepelt Buryhamstreetben, mintha szülőinek vendége volna.

Annál a vágynál, hogy formálisan megkérjék, ha nem is világosabb, de ösztönszerűbb volt a kíváncsisága. Látni szerette volna, hogy Magnet mit fog tenni és mit fog mondani. Magnet föllépése egyáltalán nem volt olyan, mint aminőt egy szerelmes embertől várni lehetett volna. Azok közül a fiúk és «többiek» közül, akikkel együtt eddig az érzelmek szeszélye felé nyújtotta a kezét, egyik sem volt olyan, mint Magnet. Az a homályos érzése volt, hogy Magnetben bensőleg valami változás ment végbe, hogy az egyénisége zavart és őt is megzavarja. Ha kettesben, egyedül voltak, még a hangja is valami különös módon változott meg. A lélegzete is úgy elakadozott, mintha valami bántotta volna a tüdejét. Ha a hivatalos nyomás új és zavaró érzése nem lett volna mögötte, Marjorie talán sokkal szívesebben és behatóbban kísérletezett volna érzelmei megnyilvánulásaival.

Mikor másnap reggel Marjorie fölébredt, ágyában heverészve, megértette, hogy Magnettel nem lehet tovább szabadon kísérleteznie. Bármit mond vagy tesz, annak most már komoly jelentősége van. Viszont egyáltalán nem tudta, hogy mit is akar mondani vagy cselekedni.

Elvontan, vagyis Magnet kikapcsolásával nézve a kérdést, a házasság egyáltalán nem tűnt fel kellemetlen kilátásnak Marjorie szemében. Marjorie gondolkozásának hátterében nagyon erősen szerepelt az is, hogy hacsak oxbridge-i tanulmányainak befejeztével nem akar a tanítás nehéz igáját nyakába véve, valamelyik iskolában tanárnői állást vállalni - már pedig ehhez igazán semmi kedve sem volt - akkor nincs számára más kilátás, mint visszatérni, vissza a Hartstone Square-i lakásba, megosztani Daffyval szobáját és részt venni abban a régi, közös, fárasztó munkában, hogy hirtelen haragú atyjukat folytonosan békítgessék. Képzeletét az oxbridge-i szabadság olyan irányban fejlesztette, hogy ezt szinte elviselhetetlenül gyötrő gondolatnak tartotta. Belekóstolt, hogy milyen az élet, ha atyja távol van és teljesen megértette, hogy atyja lehetetlen egyéniség. A házasság mind ebből szabadulást jelentett. Nemcsak azt jelentette, hogy a szülők szemében jelentőségre emelkedik, hanem azt is, hogy háztartása, maga által választott berendezése, mozgási szabadsága, tekintélye és fontossága lesz. Hogy mit jelent szerencsésen férjhez menni, azt egy-két volt leánybarátja esetében látta, akik valósággal tündökölve látogatták meg ismét a Bennett Colleget, meghívásokat szórtak szét és volt leánytársaiknak támogatást és alkalmazást ígértek.

Kétségtelen, hogy ezenkívül még szerelem is van a világon.

Marjorie olyan hangon mondta ezt magának, mintha azt akarta volna mondani, hogy érzéki legyen, ámde valami megszólalt benne és egészen más hangon ismételte: Van szerelem is a világon...

Bizonyos vonatkozásban szerette Magnetet. Helyesebben mondva, nagyon szívesen látta. Neki is voltak leányálmai s ő is szerelmes volt férfiarcképekbe, színészekbe, egy karmesterbe, egy férfibe, aki mindennap el szokott mellette lovagolni, mikor iskolába ment. De vajon mi értelmük volt az önmagáról való megfeledkezés e káros vágyainak? Nem kellett-e őket sok mással együtt elhajítani, ha majd az igazi érzelem világa megnyílik előtte, és nem voltak-e ezek olyan vágyak, amelyek miatt titokban pirulnia kell és amelyeket el kell rejtenie mindenki elől?

Azok közé az össze nem illő gondolatok közé, amelyek úgy éltek együtt a lelkében, ahogy régebben macskákat, patkányokat, papagájokat, mókusokat és más egyebeket szoktak egy kalitkába zárni, tartozott az is, amit a különböző regények csepegtettek beléje, hogy tudniillik a férjhez menő leány tulajdonképpen önmagát odaadó, nagy erkölcsi értékű ajándék. Magnetről tudta, hogy jó, jólelkű és derék ember, aki a hasonló típusú emberek biztos erkölcsi erejével rendelkezik. Szerény volt, igénytelen, jómódú, hírneves és amellett kétségtelenül nagyon szerette őt. Igazi énje, mint Pope mama több ízben nyomatékosan hangoztatta, bizonyára nagyon szép, és kétségtelenül alkalmazni lehetett reá Shakespeare-nek egy sorát, amely Marjorie szemébe ötlött és így szólt:

«A szerelemnek lélek a szeme.»

Úgy érezte, hogy neki a lelkével kell néznie. Megfontolt emberek bizonyára sohasem is néztek másként. Úgy érezte, hogy így feltétlenül szeretni kell Magnetet...

Lehet, hogy szerette is, csak félreismerte a jelenségeket. Hiszen meg is tett mindent, hogy félreismerje. De ha igazán szerette Magnetet, hogy lehet az, hogy mikor észrevette Magnet kopaszságát, egyszerre olyan furcsának és ellenszenvesnek találta?

Marjorie azt szerette volna, ha föltekinthetett volna Magnetre...

Szegény Marjorie! Mindent megtett, hogy szeretni tudjon, de úgy érezte, hogy a rettegett és eltiltott gondolatok zajgó örvénye felé sodródik.

Pedig tudja, hogy nem a szerelem az, ami rá várakozik. Lelke legmélyén életének legdrágább és legértékesebb kincseként, melyet az emberiségnek adhat, élt a szépségre való vágyódás. A vágyakozás valamire, ami talán más is volt, mint a szépség, de ami vele volt elválaszthatatlanul összekapcsolva, valami vágyódás a mély érzések, a dicsőség, a szenvedélyre, valamire, ami rokon a zenével, a hőskölteményekkel és a romantika száműzött hagyományaival. Rengeteg és rendszertelen élet utáni vágyódás, rengeteg és rendszertelen életre való képesség rejtőzött benne. Nemesen szeretni és nemesen szerettetni, bizonyára ez lett volna élete koronája és betetőzése.

A mélység e szavaira nem mert hallgatni és e lázadozó hangok mégis megtöltötték egész valóját, és mialatt a mesterkélten érzelmes gondolatok kis krokodilusait vissza akarta kergetni biztos rejtekükbe, vére, idegei, egész valója tiltakozott Magnet ellen s érezte, hogy ez az ember szerelmesnek ostoba, lapos és öreg már, hogy jobb volna meghalni semmint, hogy élete kincsét Magnet vékony ajkának és vágyódó, de nem vonzó karjainak adja oda. A lázadozó hangok némán súgták: «Utálatos, borzalmas!»