Copyright © Fábián Réka, 2022

© Next21 Kiadó, 2022

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Borítóterv Hegyi Péter

Szerkesztette Papp Diána

Előkészítés Takács Andrea

Epub Hársfai László

Korrektúra Mandl Orsolya

ISBN 978 615 641 445 8

PROLÓGUS

Minden szerelmi történet gyönyörű, egyedi és különleges. Ez a történet is így indult, tele vágyakkal, álmokkal és reménnyel. De nem minden szerelmi történet tart örökké. Vannak olyan történetek, amelyek csak egy időre szólnak, de attól még ugyanolyan igaziak és valódiak, mert a szerelemről szóltak.

Egy ragyogó szépségű fiatal nő úgy érkezett Velencébe 1967 tavaszán, mint aki már semmi újat nem vár az élettől, beletörődött a magányába és boldogtalanságába.

Amikor a Rialto Mercato vaporettómegállójában férjével együtt felszállt egy gondolára, még csak nem is sejtette, néhány héten belül milyen fordulatot vesz az élete.

– Benvenuto in Venezia, drágám! – próbálkozott kevéske olasztudásával a férje, de az az igazság, hogy Róza nem is igazán hallotta a szavait, megbabonázva bámulta ugyanis a pompásan csillogó Canal Grandét.

Az esti szürkületben Róza inkább a várost figyelte. Lenyűgözték a sikátorok, a kivilágított üzletek és tavernák.

A tavasz nyirkos volt, enyhén hűvös, hiába húzta össze magán a kabátot, fázott. A férjébe kapaszkodott, remélve, hogy nála oltalmat és biztonságot találhat, de a komor és keveset beszélő férfi alig figyelt oda rá.

A gondola nyújtott némi védelmet a szél ellen, de Róza csak didergett, a keze jéghideg maradt. Retiküljébe kapaszkodva üldögélt a csónakon, megigazította égszínkék sálját, és bár mellette ült a férje, egyre kényelmetlenebbül, egyre magányosabbnak érezte magát. Kedvenc könyve, az Elfújta a szél egyik mondata visszhangzott benne: „Valami szent, lélegzetelállítóan édes, csodálatos érzés élt a szívében, amely csak nőtt, nőtt a magára kényszerített némaság hosszú napjai alatt és emlékekből meg reménységből táplálkozott.”

A város fényei tükröződtek a vízen, a hullámok lágyan, ütemesen nekicsapódtak a csónaknak, Róza nézte a Canal Grande két oldalán pompázó épületeket, és elmerült a gondolataiban.

– Velence tényleg varázslatos hely! – állapította meg.

Mintha a férje meghallotta volna Róza gondolatait, egyszer csak megszólította a gondolást:

– Van egy névkártyája? A feleségemmel hosszabb ideig tervezünk Velencében maradni, még jól jöhet a segítsége. És ahogy elnézem, magának is elkélne a pluszpénz. – A hangja rideg volt, az arca érzelmektől mentes, még arra sem méltatta a fiatalembert, hogy ránézzen, amikor hozzá beszél.

Róza kissé zavarba jött a férje nyerseségétől, de hamar elhessegette kellemetlen gondolatait, ez az utazás ugyanis valami újnak a kezdete lehet számukra.

– Névjegykártyám nincs, uram, de abban a trattoriában bármikor megtalál! – mutatott a kikötőnél található kisvendéglőre. Figyelmen kívül hagyta utasa hangnemét, annál gyakrabban felejtette a szemét Rózán, rabul ejtette a szépsége.

– Arrivederci, signorina! – búcsúzott.

Róza kilépett a gondolából, kalapját levéve kifésült néhány kósza hajszálat az arcából, és a kisvendéglő irányába fordulva elolvasta a megkopott betűkkel írott cégért: Trattoria Venezia.

1.

„Mert minden ember életében eljön a pillanat,

amikor el kell döntenie, milyen emberré váljon.

Olyanná, aki hagyja, hogy a többiek eltapossák,

vagy olyanná, aki nem.

Ha nem ismered a pillanat történetét,

nem ismered az embert.”

FREDRIK BACKMAN

Van valami csendes és megnyugtató a vasárnap reggelek hangulatában. Ilyenkor valahogy a nap is másképp süt, harmatgyenge sugarai bevilágítanak az ablakon, és minden egyes pillanat örökkévalóságnak tűnik.

Ez a vasárnap is így kezdődött, tele vágyakkal és álmokkal, egy olyan élet ábrándjával, amely még magában hordozza a remény apró morzsáit.

Lili kissé még álmosan, egy bögre forró tea fölött merengve üldögélt a teraszajtó előtt. Próbálta megélni a pillanat varázsát, magába szíva a tavasz első napsugarait, azt remélve, hogy ezúttal minden másképp lesz.

Minden megpróbáltatás és nehézség ellenére tudta, hogy nem adhatja fel. Az nem lehet, hogy ennek a történetnek ilyen vége legyen.

Nem hitt a tündérmesékben, azzal már régen tisztában volt, hogy nem egy fehér lovon érkező herceg menti meg őt, de mindig is olyan jövőről álmodozott, amelyben igazi társra találhat. Nem olyan férfira vágyott, mint a barátnői többsége, akik a siker és a jólét érdekében akár önmagukat is elárulták és feladták.

Lili mindentől és mindenkitől szabad és független akart lenni. Egyenrangú társra vágyott, akivel leküzdheti az élet összes akadályát, izgalmas kalandokat élhet át, együtt nevethet, és akivel együtt öregedhet meg.

Harminchárom évesen még mindig őrizte magában az egykori kislány álmait. Élete legnagyobb céljának tűnt anyává válni, gyereket szülni és felnevelni. Egy olyan célnak, amely mindennek értelmet adhatna, és igazi beteljesülést hozna el számára.

Egykeként nőtt fel vidéken, egy csoda szép házban, távol a város zajától. Szüleivel mindig is szeretetteljes volt a kapcsolata, biztatták, hogy merjen nagyot álmodni, higgyen a jóban, és mindig a szeretet vezérelje.

Bár a gyász az utóbbi hónapokban olyan mélységbe lökte, ahonnan csak nagyon nehezen mászott ki, most mégis elkezdett reménykedni abban, hogy újra egymásra találhatnak a férjével.

Merengéséből a gőzölgő tea illata húzta vissza a jelenbe, és úgy kapaszkodott a bögrébe, mintha az lenne az utolsó reménye, mielőtt egy mélységesen mély kútba zuhanna.

A fehér függöny libbenése és a férje reggeli mocorgása egyből ráébresztette arra, hogy nem halogathatja tovább ezt a beszélgetést, ideje tiszta vizet önteni a pohárba.

– Jó reggelt, kedvesem! – szólt a férje, miközben két oldalról puszit nyomott Lili arcára.

– Ühüm… neked is jó reggelt! – válaszolt remegő hangon.

Szinte pánikszerűen állt fel, és miközben még körbelengte a tea egzotikus és megnyugtató illata, egy belső hang folyamatosan sürgette, hogy itt az ideje szembesítenie a férjét mindazzal, ami már hónapok óta nyomja a lelkét. Dávid mosolyogva nézett rá, miközben felhúzta kapucnis pulóvere cipzárját, de Lilit valami megakadályozta abban, hogy odamenjen hozzá, átkarolja, megsimogassa az arcát és belekezdjen a mondandójába.

Mindig is nagyra tartotta Dávidot, erőteljes és határozott testalkata céltudatos és karakán személyiséget rejtett. A komor sötétbarna tekintet is csalókának bizonyult, a férfi kedves volt, figyelmes. Olyasvalaki, aki miatt Lili annak idején elkezdett hinni a szerelem első látásra ígéretében.

Még most is élénken emlékszik az első randevújukra, amikor Dávid a megbeszéltnél egy órával hamarabb érkezett, csak azért, mert a nagyapjától azt tanulta, hogy aki késik, az lemaradhat az élete legmeghatározóbb pillanatáról.

És Dávid nem az az ember volt, aki bármit is a véletlenre bízna. Azt pedig végképp nem kockáztatta volna, hogy lemaradjon élete legfontosabb találkozójáról.

Ez volt az a pillanat, amikor Dávid meghódította Lili szívét.

E csodás emlékek hatására Lili beszaladt a hálószobába, magára kapott egy kényelmes farmert és a kedvenc fehér pólóját, amelyet már rég elnyűtt, de ez volt az, amit akkor viselt, amikor Dáviddal szó szerint egymásba futottak az egyetem kávézójában.

Halványan még most is őrizte a kávéfoltokat, de ez mit sem számított, ugyanis ez a póló a megismerkedésük napjára emlékeztette. Arra a napra, amelyik magában hordozta valami szépnek, különlegesnek és egyedinek a reményét.

És most volt a leginkább szüksége erre az érzésre, ugyanis élete legfontosabb kérdése és döntése előtt állt.

A fürdőszobában mélyen és hosszan ki- és belélegzett, átmasszírozta tarkóját, időt hagyva magának, hogy határozottan állhasson a férje elé.

A hűs víz kimosta az utolsó álmot is a szeméből, felvértezte őt erővel és bátorsággal.

Talán mégsem kellene megkérdeznem Dávidot, lehet, hogy még időre van szüksége, nem akarom egyből lerohanni és ezzel mindent elrontani. Talán jobb lenne elvetni az ötletet, hiszen még ő is szenved, még túl friss ez a fájdalom.

Érezte, hogy belső monológja minden egyes hangja tele van remegéssel és rettegéssel, de az elmúlt hónapokban, sőt években annyi mindent elveszített már, hogy itt az ideje végre tennie valamit. Önmaga árnyékává vált, már alig ismert magára, és fájt minden egyes mozdulat. Vérzett a szíve, amikor a csupán néhány hónapja történő veszteségre gondolt.

Haját átfésülve, arcát bekrémezve, jéghideg kézzel és bizonytalan lábbal indult a konyha irányába, ahol a férje már a reggeli kávét készítette.

– Kérsz te is, vagy inkább menjünk el valahova reggelizni? – kérdezte Dávid.

– Már ittam egy teát, köszönöm. És inkább maradjunk ma itthon! Nagyon régen szeretnék veled beszélni valamiről, már nem halogathatom, és szeretném, ha végighallgatnál!

Dávid gyöngéden megfogta a kezét, jelezve, hogy figyel, és kész meghallgatni, mi nyomasztja és bántja őt ennyire.

Lili vett egy nagy levegőt, összekulcsolta a kezét, a nappali kanapéjához sétált, világossá téve, hogy ez hosszabb beszélgetés lesz.

Dávid várakozással telve ült le mellé, a vasárnapok amúgy is mindig a romantikus, lassan kezdődő reggelekről szólnak. Annyi mindent tervezett mára, alig várta, hogy előrukkolhasson az ötleteivel, reményei szerint mosolyt csalva a felesége arcára.

– Mi az, mi a baj, miért remegsz ennyire? Ugye nem a szüleiddel történt valami? – faggatta Dávid.

– Nem, nem, a szüleimmel minden rendben van. Velünk azonban semmi sincs rendben! Hetek óta készülök erre a beszélgetésre, de sosem tudom, mikor lenne neked is megfelelő. Mindig lesem azokat a pillanatokat, amikor rám is lenne időd, amikor nem rohansz egyik tárgyalásról a másikra – kezdett bele, egy szuszra elhadarva a panaszát.

Dávid egyszeriben feszültté vált, egyáltalán nem értette, mégis mi a baja, amikor ő azért dolgozik ilyen sokat, hogy mindent megadhasson neki. Hogy egy olyan házban lakhassanak, amilyenre minden nő vágyik, ahol a hétvégék medencés partikkal és koktélozós baráti összejövetelekkel telnek.

Igaz, hétköznapokon alig látják egymást, mert mire este Dávid hazaér, Lili már ágyban van egy könyvvel, és el-elbóbiskol olvasás közben, ám a szombatokat, vasárnapokat mindig közösen töltik el.

– Gyereket szeretnék, Dávid! Ugye, belevághatunk újra? – Lili minden mellébeszélés nélkül kimondta a szíve legnagyobb vágyát.

– De hiszen, még csak pár hónapja…

– Tudom, hogy csak pár hónap telt el, de az orvosok azt mondták, fél év múlva újra próbálkozhatunk. Én nem tudok és nem is akarok többet várni! Erre vágyom a legjobban! Én is szeretem a munkám, szeretek dolgozni, és jó együtt lenni a kollégáimmal, de egy gyerek mindennél többet ér. Csak abban nem vagyok már biztos, hogy te is ezt szeretnéd.

– Lili, a nagymamád is nem olyan régen…

– Tudom, Dávid… mindent tudok. De éppen ezért vágyom olyan nagyon egy gyerekre!

Dávid felpattant, fel-alá kezdett járkálni a nappaliban, világossá vált ugyanis számára, hogy ez a beszélgetés nem egy könnyed vasárnap reggeli csevegés, annál jóval fajsúlyosabb.

És tisztában volt vele, hogy az, amit ő érez és gondol, mélyen megdöbbenti majd Lilit, ő ugyanis már nem arra vágyik, mint a házasságuk kezdetén.

– Tudod, mennyire szeretlek, és bármit megtennék azért, hogy boldog légy! Szeretem azt az életet, amit együtt felépítettünk. Nekem ennyi elegendő, nem érzem a hiányát semminek és senkinek. Nekem te pont elég vagy ahhoz, hogy boldog legyek.

– De hiszen évek óta erre vágyunk! Évek óta ezzel próbálkozunk, azt hittem, mindketten ezt szeretnénk! Azt hittem, szeretnél apa lenni… én ezt nem értem… mindazok után, amin együtt keresztülmentünk, te most egyszerűen feladod az egészet?

Lili már sírt, s miközben a szemét törölgette, érezte, hogy ez az a pillanat, ahonnan már nincs visszaút.

Mélypontra ért, döntenie kell. De talán éppen ez a helyzet segít abban, hogy olyasmire szánja el magát, amit eddig képtelen lett volna véghez vinni.

Persze a kényelmes és jól bevált keretek között is maradhatna, de azt egy idő után fojtogatónak és keservesnek érezné. Bárcsak tudna hinni abban, hogy Dávid véleménye idővel megváltozik, de már régen érzi azt, hogy ebben a hajóban egyedül ő evez.

Mit tegyek? Hogyan döntsek? Hogyan választhatnám azt a férfit, akit szeretek, ha az azzal jár együtt, hogy lemondok arról, hogy gyerekem lesz? Hogyan hallgattassam el magamban az anyai ösztönt, azt a mélyről jövő vágyat egy gyerek ölelése után, ami miatt képes lennék bármit feláldozni?

Most már Lili is felállt, a szíve egyre hangosabban zakatolt, fülében dübörgött a vér, remegő kézzel nyúlt volna a férje után, de tudta, hogy hiábavaló.

– Azt hiszem, most inkább elmegyek futni! – hallotta a férje komor hangját, és már kívül is volt az ajtón.

Legszívesebben utánarohanna, kérlelné, marasztalná, és még a saját vágyairól is hajlandó lenne lemondani, csak hogy újra együtt lehessenek. De a kanapén már csak a férje hűlt helye volt, ő pedig kimerülten botorkált vissza a hálószobájukba. Az ágyra lerogyva az esküvői fotójuk köszönt vissza rá az éjjeliszekrényről.

Milyen boldogok voltak akkor! Mennyi tervük és álmuk volt, minden lehetségesnek tűnt. Hittek egymásban, hittek a szerelmükben, hitték azt, hogy a szeretet elegendő lesz minden akadály legyőzésére.

De bebizonyosodott, hogy néha nem elég. Időnként a szeretet is kevésnek bizonyul. Minden erőfeszítés ellenére elvérzünk csatákban, amelyekről kiderül, hogy eleve kudarcra voltak ítélve. És van, hogy beleragadunk ebbe a fájdalmas veszteségbe, nem hisszük, nem várjuk a jövőt, ami szebbet és jobbat hozhatna nekünk.

Nehéz hátrahagyni egy közös utat, de együtt haladni az úton nem ugyanaz, mint közös cél felé lépkedni.

Talán ha már nem áltatjuk magunkat, ha már nem hitegetjük magunkat délibábos hazugságokkal, akkor erőnk is lesz az újrakezdéshez.

Bárcsak elhinné ezeket a bölcsességeket, amiket oly sokszor hallott már a nagymamájától, akinek hiánya most még inkább fájt.

Kapkodva nyitotta ki gardróbszekrény ajtaját, néhány ruhát az ágyra dobott, miközben a felső polcon a nagymamája régi, kopottas bőröndje után kezdett kutatni.

Menekülni akart! Tudta, hogy nem ez a helyes döntés, de úgy érezte, ha marad, akkor végleg elsüllyed az önsajnálatban, és neki most időre van szüksége, hogy újra önmagára találjon.

Kinyitotta a régi bőröndöt, hogy sietősen beledobálja a holmiját, amikor megakadt a szeme a bőrkötéses naplón. Az egyik oldalzsebből kandikált ki, lapjai kissé megsárgultak az évtizedek alatt.

Óvatosan kihúzta, hogy jobban szemügyre vehesse, ahogy tette ezt már oly sokszor, amióta elhozta a nagymamája házából. Egy kávéfoltos, gyűrött, megbarnult, selyemszalaggal átkötött levél esett ki belőle.

Meglepve hajolt le érte, azon tanakodva, vajon kinek szól, és mi állhat benne.

Néhány másodpercnyi gondolkodás után legyőzte a kíváncsiságát, kapkodva lefejtette a selyemszalagot, hogy választ kaphasson a kérdéseire.

Egyből ráismert a nagymamája kézírására. Kissé csalódott lett, azt remélte ugyanis, hogy a nagymamája neki üzent. Ám csupán néhány olasz szó állt benne, Lili nem is teljesen értette őket. Kinyitotta a laptopját, hogy megfejtse a jelentését. Finché c’è vita, c’è speranza. Amíg van élet, van remény.

Bár ez nem az volt, amire Lili számított, mégis úgy érezte, nagymamája szavai az elevenébe találnak. Talán mégis neki üzent volna?

A szavak egy olyan kalitka rácsait feszegették, amelyben ő már túl régóta él rabként, és amelyből minden vágya a szabadulás.

Újra és újra elolvasta ezt a néhány szót, erőt merítve belőle, remélve, hogy számára is tartogat új esélyeket az élet. A lap hátoldalán egy városnevet és egy dátumot is felfedezett: Velence, 1967. május 31.

Teljesen összezavarodott. Már azt sem értette, mit keres a nagymamája naplójában egy olasz nyelvű idézet, azt pedig végképp nem, hogy mi köze volt neki Velencéhez. Az előtt pedig végképp értetlenül állt, miért csak most talált rá erre a levélre, miközben annyiszor végigolvasta a naplót. Szinte kívülről ismerte a bölcs bejegyzéseket és a nagyi receptjeit.

Többszöri újraolvasás után Lili elkezdte ízlelgetni a dallamos, életerővel teli olasz szavakat. Képzeletben már Velence szűk utcáin járt, látta maga előtt a színes karneváli álarcokat, érezte a tejeskávé bódító illatát, és csak arra tudott gondolni, mennyire szeretne elmenekülni innen.

Távol mindattól, ami a fájdalomra emlékezteti, távol azoktól a helyektől, amelyek megfosztották az álmaitól, és főként minél messzebb attól az embertől, akit bár a legjobban szeret, egy ideje mégis idegennek érez.

Gondolatai összevissza cikáztak, érzései nem hagyták nyugton.

Nem látott kiutat… nem találta a megoldást… nem bírta tovább…

2.

„Amikor valami véget ér,

az mindig valami újnak a kezdetét jelenti,

akkor is, ha éppen nem vesszük észre.”

LAURA MARSHALL

A reggeli köd még elfedte a város épületeit, lassan indult ez a hétfő. A nap sugarai gyöngéd és simogató melegséget árasztottak, a madarak csicsergése hívogatón köszöntötte a tavasz első harmatos napjait.

A vasútállomáson egy sárga ruhás lány ült kopott bőröndjén, kezében egy könyvvel, fejében megannyi gondolattal, szívében megannyi érzéssel.

Valami belső hang vezérelte, valami messzi táj hívogatta, és ő hátra sem nézve, felült a vonatra, hogy megtalálja önmagát, mielőtt végképp lerántaná az örvény, mielőtt belepusztul.

Csupán néhány búcsúszó maradt utána, egy álom összetört. Hiányzott neki a férje, persze hogy hiányzott, és csak arra tudott gondolni, hogy talán ő rontotta el. Túl könnyen feladta, és Dávid nem várja meg őt. Kétségbeesve gondolt rá, mi lesz, ha a távolság csak növeli a közöttük lévő szakadékot.

Lili szeretett lassan élni. Jobban szeretett ballagni, mint sietni. Szerette minden döntését ezerszer átgondolni. Ám az, hogy ezen a tavaszi reggelen felült a Velencébe tartó vonatra, váratlan döntésnek tűnt, ami viszont már nem tűrt halasztást.

Könnyeivel küszködve emlékezett vissza utolsó közös beszélgetésükre, ami inkább volt veszekedés. Nem értette, hogy jutottak idáig.

Lili nem az a fajta ember volt, aki hirtelen elhatározásból bármit is tett volna. Túl drámainak tartotta azt, hogy mindent hátrahagyjon és elmeneküljön. De néha az élet olyan döntések elé állít, amelyek nem halaszthatók, és ilyenkor az a legjobb, ha az ember nekiindul, még akkor is, ha nem pontosan tudja, hova is vezet az útja.

Próbálta elűzni komor és fájdalmas gondolatait, arra jutott, semmi jóra nem vezet, ha folyton csak azon tűnődik, mi lett volna ha. Túl sokáig ringatta magát abba az illúzióba, hogy a rájuk váró boldogság csak karnyújtásnyira van. Ideje elengedni azokat az álmokat, amelyeket oly sokáig dédelgetett magában.

A titokzatos üzenetre gondolt inkább, amely a nagymamája naplójának borítója mögül esett ki, és próbálta kitalálni ennek a kirakónak a hiányzó darabjait. De akármennyit gondolkodott, sehogy sem tudott rájönni arra, miért olaszul írta le nagymamája ezt a néhány sort, és mi köze lehetett Velencéhez.

Képzeletben már maga előtt látta azt a sok szerelmespárt, amelynek tagjai kéz a kézben andalognak Velence romantikus hídjain, vagy a trattoriák teraszán egy pohár vörösbor mellett ábrándos pillantásokat váltanak egymással.

Bár pár pillanat erejéig megingott elhatározásában, egy belső hang egyértelműen Velencébe szólította őt, így Lili azt érezte, már nem is akar ellenállni.

Mielőtt vonatra ült volna, megpróbált minél több információt begyűjteni a szerelmesek városáról, a helyről, amely, úgy tűnik, sokat jelentett nagymamájának.

Még csak néhány hónap telt el a nagymamája halála óta, még mindig fájt, ha rá és a gyerekkori emlékekre gondolt.

Szeretett volna visszamenni az utolsó pillanathoz, még egy percet kérni, még egyszer visszatérni ahhoz a régi és mégis oly otthonos vidéki házikóhoz. Még egyszer azt mondani: Te álltál a legközelebb hozzám! Te értettél meg a leginkább engem! Szükségem van rád! Szerettem, ahogyan együtt néztük a naplementéket, hallgattuk a rigók énekét, és arról álmodoztunk, milyen sok helyre fogunk még elutazni. Bárcsak lenne még egy esténk, még egy reményteli reggelünk, még egy holnapunk. Még egy ölelés! Még egy lehetőség elmondani, mennyire szeretlek!

Bárcsak itt lenne vele, és közösen utazhatnának!, gondolta Lili, de Róza nagyi már nem válaszolhat a kérdéseire, csakis az imáiban beszélhet hozzá.

Bár fizikailag nem láthatta és nem érezhette, mégis hitt abban, hogy még mindig kapcsolatban van a nagymamájával. Mint a tavaszi lágy szellő illata és gyöngéd simogatása, alig érezhetően, de mégis folyton jelen volt életében, és mutatta a helyes utat.

A jelek néha valamiféle beavatkozásnak tűnhetnek, és utat mutathatnak az élet ösvényein, ahol az ember elveszve érzi magát. Lili hitte, hogy az ő jeleit a nagymamája küldi neki.

Fészkelődött a kényelmetlen vonatülésen, és szemét lehunyva próbálta maga elé képzelni Velence szűk utcáit, csodás gondoláit, az olasz embereket, akik hangos beszédükkel és reményteli életkedvükkel mindig is lenyűgözték.

Nagymamája naplóját lapozgatta, további égi jelek után kutatva.

Önkéntelenül megérintette azúrkék gyöngysorát, nagymamájától rámaradt egyetlen örökségét.

Biztos volt benne, hogy a napló és a gyöngysor nem véletlenül került hozzá.

Visszagondolt azokra a nyári napsütéses napokra, amikor a nagyszüleinél töltötte a szünidőket, és az egész vakáció egy soha véget nem érő nyaralás volt.

Nagymamájától tanult meg főzni, aki mindig azt mondta:

– A főzésben nincs olyan, hogy helyes technika meg pontos mennyiségek. Csak az van, hogy az ember szeretettel főz, és akkor a végén olyan étel készül el, amelynek a hozzávalói harmonikusan olvadnak össze.

A nagymamájától tanulta meg azt is, hogy az egyszerűség felszabadít. Róza nagyi sosem főzött receptek után, sosem méricskélt, mindig csak annyit mondott:

– Csak szeretni kell a hozzávalókat, a többi már magától jön!

Sosem bonyolította túl a főzést, ennek ellenére külső szemlélő számára úgy tűnhetett, mint valamiféle vallási szertartás.

A nagyi titkos fűszereitől és hozzávalóitól minden étel műalkotássá vált, családi és baráti összejövetelek fénypontjává.

Ez volt az ő titka. Nem a méricskélések, nem a hozzávalók és még csak nem is a tűpontos receptek miatt voltak annyira sikeresek Róza nagyi ételei, hanem a természete miatt. Szeretetteljes, odaadó, gondoskodó és bölcs személyiségének köszönhetően szívesen gyűltek köré az emberek, szívesen hallgatták a történeteit, ették a főztjét.

Lili még most is érzi nagymamája hideg paradicsomlevesének az illatát, amit mindig közösen készítettek el.

Kora reggel kimentek kettesben a kertbe, leszedték az érett és lédús paradicsomokat, egy kosárban pedig összegyűjtötték a szükséges fűszernövényeket. A paradicsomleves legfontosabb hozzávalója a friss bazsalikom, valamint a fokhagyma, amit a nagyi sosem hagyott ki a levesből.

Virágos kötényt kötöttek maguk elé, és némi olívaolajon megdinsztelték az egész fokhagymákat és az apróra vágott vöröshagymákat. Közben alaposan megmosták, majd felkockázták a paradicsomokat, és az edényt felöntötték csirkealaplével. Ezután egy csipet sóval és borssal ízesítették a levest. Róza nagyi mindig odafigyelt arra, hogy a bazsalikom csak a főzés utolsó perceiben kerüljön a levesbe, így az ételben remekül érvényesült a fűszernövény kissé fanyar és enyhén pikáns íze.

Amikor az ízek már jól összeértek, még egyszer megkóstolták, ízlés szerint fűszerezték, azután levették a levest a tűzhelyről. Egy órára hűtőbe tették, majd a meleg nyári estéken fokhagymás vajas kenyérrel ették.

Lehet valami nagyon egyszerű és természetes, mint a levegő, de mégis nagyon különleges. A hosszan elnyúló többórás nyáresti vacsorák a mennyországot jelentették Lilinek.

Bármikor erre gondolt, mindig melegség töltötte el a szívét.

Amikor valaki megérkezik valahová, ahol otthon érzi magát, akkor ott a lelke legmélyéig hatol minden, ami körülveszi.

Ilyen volt Lili számára is a paradicsomleves hűsítő íze és a nyári esték hangulata, amitől mai napig könnybe lábad a szeme.

Róza nagyi maga volt a fény. Fény, ami mindent beragyogott maga körül, és sosem fáradt el, sosem sajnálta mástól az erejét.

Ám az életnek megvan a maga ritmusa. Az évek tovasuhannak, és a végső búcsú után már csak az emlékeinkben őrizhetjük szeretteinket.

*

Lilit a vonat zakatolása hozta vissza a jelenbe, ahogy a nagymamája naplóját szorongatja.

Legszívesebben újra és újra elolvasta volna ezeket a recepteket, felelevenítve magában a közösen átélt emlékeket, de tudta, hogy nem kapaszkodhat a végtelenségig a múltba.

A napló lapjai, a halvány betűk szinte mágnesként vonzották.

Fura érzés fogta el a napló lapozgatása közben, mintha egyszerre lenne új és régi mindaz, amit már annyiszor végigolvasott. A lapok tapintása is másnak tűnt, egyiket-másikat sokkal vastagabbnak érezte. Mintha egymáshoz ragadtak volna, valamiféle titkot hordozva.

Többoldalnyi recept és bejegyzés után a napló végén újabb meglepetés várta.

Egy olyan levél kandikált ki belőle, amely ismeretlen volt Lili számára. Mintha nem is női írás lenne, ahhoz túl erőteljesek és nagyok voltak a betűk.

Lili kezébe vette az olaszul írt levelet, és elkezdte olvasni.

Drága Róza!

A távozásod rettentő űrt hagyott bennem. Még csak pár napja, hogy elmentél, mégis minden pillanat kínkeserves örökkévalóságnak tűnik.

Te tudod a legjobban, hogy sosem voltam a szavak embere, de a veled való találkozás eddig nem tapasztalt érzéseket ébresztett fel bennem.

Sosem gondoltam volna, hogy egy napon én is megismerhetek egy olyan nőt, mint te, aki engem boldoggá tesz, és akinek a jelenlétében önmagam lehetek.

Találkozásunk mintha a csillagokban lett volna megírva, annyira sorsszerű volt. Bár útjaink végül elváltak, én mégis bizakodón és reménytelin gondolok arra, hogy valamikor mégis összeérnek.

Vonakodom beismerni, de a hiányod szinte sebet éget a szívembe.

Bárcsak visszamehetnék az utolsó pillanathoz, hogy új esélyt kapjak, hogy még egyszer elmondhassam, mennyire szeretlek!

Róza! Róza! Róza!

Hadd ismételjem százszor a neved! Öröklét van a karodban, ott az én igazi menedékem!

Hiányzol… Mindig várni fogok rád!

Amor vincit omnia!

A szerelem mindent legyőz!

Örökké szerető híved:

M.

Trattoria Venezia

Lili alig hitt a szemének, miközben a szerelmes levelet forgatta. Minden szava a szíve legmélyéig hatolt. Egy újabb titokzatos levél, újabb rejtély, ami a szeretett nagymamájával kapcsolatos.

Miközben az elsuhanó tájat nézte, csak az járt a fejében, vajon ki lehet a titokzatos M.

Felmerült benne, hogy talán a nagyapja, Márton, de ezt hamar elvetette, mert tudomása szerint a nagyapja sosem járt Velencében. Sőt a levél stílusa sem vallott nagyapjára, aki határozott és szigorú jellem volt, és alig mutatott ki bármi érzelmet. Még Lilinek is nehéz volt áthatolnia a kőszívén, ami akárcsak egy börtön, minden érzést magába zárt.

De ha nem nagyapja írta, akkor mégis ki?

Vajon Róza nagyinak volt egy titkos szeretője? Hol találkozhattak? Meddig tartott a viszony? Miért nem mesélt neki a nagymamája soha erről a szerelemről?

Sok-sok megválaszolatlan kérdés és rejtélyes utalás, amitől egyre kíváncsibbá vált. Alig várta, hogy megérkezzen Velencébe, és rátaláljon a válaszokra.

Talán az aláírásban szereplő trattoria jó kiindulópont lehet. Lili nem is sokat gondolkodott, a telefonján megkereste a pontos címet. Micsoda szerencse, hogy még most is működik, és elhatározta, hogy legelőször ezt keresi fel.

Lehunyta a szemét, és csak élvezte a vonat ütemes kattogását, hagyta, hogy elringassa testét és lelkét.

Arra ébredt, hogy hamarosan megérkezik az úti céljához. A kezében szorított napló emlékeztette arra, hogy a nagymamájának címzett levél és az, hogy ő épp Velencébe tart, igenis valóság.

Mi lenne, ha inkább izgalomnak nevezném, amit érzek, és nem félelemnek?, bátorította magát.

A vonat lassan begördült a pályaudvarra, Lili leszállt, és megkereste az autóbuszt, ami beviszi a városba.

A napkelte bíborvörös csíkjai már feltűntek az égen, csendes és békés volt minden, a mindennapi nyüzsgés csak később várható.

Bőröndje már az autóbusz csomagtartójában pihent, kezében a nagymamája naplója lapult, nyakában pedig az azúrkék gyöngysor, ami olyan érzést keltett benne, mintha Róza nagyi is ott lenne vele.

Szinte érezte nagymamája simogató kezét, erőt sugárzó tekintetét. Most, hogy megérkezett Olaszországba, közel ahhoz a helyhez, ahol úgy tűnik, egykor nagymamája is megfordult, kezdett megnyugodni, és már-már gyermeki izgalommal tekintett az előtte álló napokra.

Pár perc alatt meg is érkezett Velence buszállomására, majd a vízitaxi repítette a Canal Grandén keresztül az úti céljához.

A vaporettó padján ülve alig hitt a szemének, elkápráztatta a varázslatos és romantikus Velence. A színes lakóházak, a lenyűgöző templomok, a sikátorok, a csatornák. Alig tudta befogadni a változatos színek, formák és alakok sokaságát.

Ahogy világosodott, egyre inkább úgy érezte, jó helyen van. Kezdett megnyugodni, és izgatottan várta, hogy felfedezhesse mindazt, amit már olvasott erről a csodálatos városról.

– Évekkel ezelőtt Velence városát csakis vízen lehetett megközelíteni – magyarázta a kapitány.

Elhaladtak a Ponte della Libertà mellett, ami összeköti Velence történelmi központját a város szárazföldi részeivel. A Szabadság hidat 1846-ban építették, amikor Velence városát csakis hajóval lehetett megközelíteni. Lenyűgözőnek találta, hogy amióta megérkezett, egyetlen autót sem látott, ugyanis itt az emberek vaporettóval közlekednek a szigetrészek között. Az enyhe tavaszi szél megsimogatta az arcát, miközben szemlélődött, és a lagúna végén már látta is végső megállóját.

A hullámzó víz és a színes épületek látványa teljesen rabul ejtette.

– El sem hiszem, hogy Velencében vagyok! – lelkendezett.

– Dolce far niente! – hallotta a helyi lakosok kiáltozását, akik nemcsak beszéltek róla, de meg is élték az édes semmittevés örömét.

Lili olvasott róla, hogy ez a kifejezés először a tizennyolcadik században tűnt fel a híres olasz kalandor, Casanova emlékirataiban. A szenvedélyes szerető és szerencselovag talán belefáradt a sok izgalomba, és már csak egy kis pihenésre vágyott a sok utazás és érzéki öröm után.

Ennek gondolata pajkos mosolyt csalt az arcára, miközben a következő nevezetesség kötötte le a figyelmét.

Ez maga a földi paradicsom, gondolta, majd bőröndjével és hátitáskájával elindult megkeresni a hotelt, amelyben szobát foglalt. Hamar megtalálta, pedig a csupán kétemeletes, régi ház egy eldugott sikátor végén bújt meg. Falain tükröződött a mellette hullámzó víz.

A recepciónál újból bevetette nem tökéletes, de azért érthető olasztudását.

– Buongiorno!

– Buongiorno cara! Maga signorina Takács? – kérdezte hevesen gesztikulálva az idős panziótulajdonos.

– Igen, igen! – Lili kirobbanó sikerként élte meg, hogy sikerült idáig eljutnia.

– Benvenuta! Isten hozta önt Velencében! Kérem, szólítson Francescónak!

A tulajdonos kedvessége megnyugtatta Lilit, mégis kapkodva lapozta fel olasz szótárát, hogy aztán sehogy se jöjjenek a szavak a szájára. Inkább angolra váltott, és így próbálta elmagyarázni, hogy itt foglalt szobát magának.

Francesco angolját kissé nehezen értette, de hamar belejött, mialatt a férfi megmutatta a szobát. Vérbeli házigazdaként nem tudta visszafogni magát, és elmesélt neki néhány érdekességet Velencéről.

– Velence városa faalapzatra épült – kezdett bele a férfi. – Története egészen az ötödik századig nyúlik vissza, amikor az északi barbárok elözönlötték a szárazföldet. Sok ember a mocsarakba menekült, és később ebből a lápvidékből születtek új otthonok. Az első velenceiek cölöpöket vertek a homokba, és ezek tetejére kerültek a faalapzatok. Erre húzták fel aztán a ma látható csodálatos épületeket.

– Így most már értem, miért nevezik Velencét úszó városnak! – nyugtázta Lili.

Francesco örömmel mesélt volna még imádott szülővárosáról, de inkább csak ennyit mondott:

– Andiamo, signorina Takács, andiamo! – ami egyből mosolyt csalt Lili arcára, imádta ugyanis az olasz szavak dallamosságát.

– Ez csodálatos! – kiáltott fel, észrevéve a magas mennyezetet, a fényes fapadlót, a barackszínű falakat.

Ha a szoba lenyűgözte, a teraszról elé táruló kilátástól a lélegzete is elállt. A színházi páholyra emlékeztető erkélyen állva mélyen beszívta a tenger felől érkező enyhén sós permetet, majd boldog mosollyal figyelte a bámészkodó, fényképezkedő, kávézó turistákat.

Most már értette, miért nevezik Velencét a vizek városának vagy az Adria királynőjének, ugyanis bármerre nézett, a kék, zöld és türkiz megannyi árnyalata tárult a szeme elé. Szinte érezte, ahogyan a szél lágy hullámokat kelt a vízen, ahogyan a gondolák ringatózva olyan táncot járnak, amelynek minden egyes üteme az ő lelkiállapotát tükrözi vissza.

Vonzotta a város, alig várta, hogy felfedezhesse minden egyes kis zugát, hogy nagy sétákat tegyen a hidakon, majd egy tejeskávé mellett elüldögéljen egy kávézó teraszán.

Most azonban inkább leheveredett a baldachinos ágyra; az elmúlt órák izgalmai után a pihenés igazi megnyugvást hozott neki.