A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Arkady Martine: A Memory Called Empire

A Tor Book

Published by Tom Doherty Associates, 175 Fifth Avenue, New York, 2019

Fordította: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Jaime Jones

Tördelte: Kovács Mária

Korrektúra: Kótai Kata, Török Mária

A MEMORY CALLED EMPIRE. Copyright © 2019 by AnnaLinden Weller

All rights reserved.

Tor® is a registered trademark of Macmillan Publishing Group, LLC.

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Cover art © Jaime Jones

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-566-244-9

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Ajánlom ezt a könyvet mindenkinek,

aki beleszeretett már olyan kultúrába,

amely felfalta a sajátját.

(És évszázadok távolából Pahlavuni Gergelynek

és Bedrosz katholikosznak.)

Emlékezetünk tökéletesebb világ a mindenségnél: életet ad annak is, ami már nem létezik.

Guy de Maupassant, Öngyilkosságok[1]

Nem cseréltem volna el Konstantinápoly füstjét egy életre Kalüpszóval. Teljességgel rabja vagyok az élvezetek gondolatának, amelyek mindenfelől körülvesznek: a templomok nagysága és pompája, a kolonnádok és sétautak hossza, a házak és mindama dolgok, amelyek Konstantinápolyról alkotott képünket gazdagítják; barátok gyülekezete és a társalgás és a legnagyobb gyönyör, az aranyforrás, vagyis a szád és a virágai…

Antiókhiai Nikephoros Ouranos, 38. episztola

ELŐHANG

Teixcalaanban a következők nem szűnnek meg sosem: a csillagtérképek és a partraszállások.

Íme, a teixcalaani űr a Fölemelkedés Vörös Aratása hadihajó stratégiai asztala fölötti hologramon. Az űrhajó öt ugrókapura és két hét fénysebesség alatti utazásra esik Teixcalaan fővárosbolygójától, és éppen arra készül, hogy megfordulva hazainduljon. A hologram minden kartográfus álma a békességről: minden egyes csillogó pont egy-egy bolygórendszer, és mindegyik a miénk. Válassz bármilyen határt, bármelyik küllőjét a nagy keréknek, melynek Teixcalaan látja magát, és ugyanezt a jelenetet láthatod – egy kapitány a birodalom holografikus képét nézi épp, kitekint a világ elhatárolt peremén túlra –: száz ugyanilyen kapitány és száz ugyanilyen hologram. És ezeknek a kapitányoknak mindegyike katonákat vezetett egy új rendszerbe, megrakodva mérgezett ajándékokkal: kereskedelmi megállapodásokkal, költészettel, adókkal és védelmi ígéretekkel, fekete orrú energiafegyverekkel és az új kormányzó palotájának grandiózus építményével, mely egy naptemplom nyitott, soksugarú szívét veszi körbe. Minden egyes kapitány újra megteszi majd ugyanezt, újabb bolygórendszert változtat fényesen ragyogó ponttá egy csillagtérkép-hologramon.

Íme, a civilizáció mancsának széles csapása a csillagok közti feketeségben, vigasztaló látvány minden hajókapitánynak, aki kinéz az űrbe és azt reméli, semmi nem néz vissza rá. Íme, a csillagtérképeken az univerzum, felosztva birodalomra és másra, világra és nem világra.

A Fölemelkedés Vörös Aratásának és kapitányának egy utolsó helyen kell még megállnia, mielőtt visszaindulna a világegyetem szívébe. Lsel Állomás a Parzrawantlak szektorban található: egy törékeny, forgó ékkő, egy harminckét kilométer átmérőjű toroid, mely egy központi tengely körül fordul egy kézre eső nap és annak legközelebbi hasznos bolygója közti egyensúlyi pontban. Ez a legnagyobb az űr e kis szeletében lévő bányaállomások közül. Ezt a területet is elérte már Teixcalaan nyújtózkodó keze, de még nem nehezedett rá teljes súlyával.

Az állomás tengelyéből űrsikló röppen ki, néhány órát utazik a hadihajó várakozó arany és szürke fémtörzséig, kiteszi rakományát – egy humán nőt, némi poggyászt, néhány utasítást –, majd sértetlenül visszamegy. Mire visszaér, a Fölemelkedés Vörös Aratása, még mindig a fénysebesség alatti fizika törvényeinek engedelmeskedve, már komótosan elindul vektorán Teixcalaan közepébe. Lselről még másfél napig látható lesz, ahogy fényes ponttá zsugorodik, majd eltűnik.

Darj Tarats, a lseli bányászok tanácsosa figyeli a távolodó alakot, a hatalmas, szunnyadó fenyegetést, amely súlyként függ, és eltakarja a Lsel Tanács termének ablakából látható tér felét. Az ismerős csillagok mindenütt jelen lévő takarása számára csak a legújabb bizonyítéka a teixcalaani mohóságnak az állomáslakók űrterülete iránt. Egy napon majd egy ilyen hajó nem fordul vissza, hanem energiafegyverei fényes tüzét a törékeny fémburokra irányozza, amelyben harmincezer élet bújik meg, köztük Tarats is, és úgy szórja ki őket az űr gyilkos hidegébe, mint széttört gyümölcsből a magokat. Tarats úgy hiszi, a zabolátlan birodalom magával hoz valamiféle elkerülhetetlenséget is.

Az asztal fölött, amely körül a Lsel Tanács ül az üléseken, nem függ csillagtérkép-hologram – csupán egy csupasz fémlap, amelyet könyökök sokasága csiszolt fényesre. Tarats ismét elgondolkozik azon, hogy a távolodó hajó még mindig jelen lévő fenyegetésnek érződik – de aztán elfordul az ablaktól, és visszaül.

A zabolátlan birodalom talán elkerülhetetlen, de Darj Tarats csendes, eltökélt és ravasz optimizmust dédelget szívében, hogy már egy ideje talán nem az az egyedüli lehetőség, ha zabolátlanul is hagyják.

– Nos, ez elintézve – mondja Aknel Amnardbat, az örökség tanácsosa. – Úton van. Az új birodalmi nagykövetünk, amint azt a Birodalom kívánta, és őszintén remélem, hogy távol tartja majd tőlünk.

Darj Tarats jobban tudja: a legutóbbi lseli nagykövetet ő küldte Teixcalaanba húsz éve, amikor még középkorú volt és imádta a kockázatos feladatokat. Egy új nagykövet kiküldetésével még semmi nincsen elintézve, még akkor sem, ha a nőt már visszahozhatatlanul kizsuppolták egy űrsiklóba. Tarats az asztalra könyököl, mint már húsz éve, és keskeny állát még keskenyebb tenyerébe támasztja.

– Jobb lett volna – mondja –, ha nem egy olyan imágóval bocsátjuk útjára, amely tizenöt éve elavult. Az ő és a mi érdekünkben egyaránt.

Amnardbat tanácsosnő, akinek saját imágógépe – egy precízen kalibrált neurológiai implantátum, amely lehetővé teszi, hogy elméjében magával vigye hat korábbi örökségtanácsos rögzített emlékeit – mindig továbbkerült az imágóvonalon a soron következőhöz, el sem tudja képzelni, hogy valaki az elmúlt tizenöt év tapasztalata nélkül álljon ki olyasvalaki ellen, mint Darj Tarats. Ha ő került volna újonnan a tanácsba tizenöt éves elavulással, nyomoréknak érezné magát. Mégis vállat von, nem igazán zavarja a gondolat, hogy a Birodalomba küldött legújabb nagykövet ennyire szűkölködik forrásokban.

– Ez a maga gondja – jelenti ki. – Maga küldte el Aghavn nagykövetet, Aghavn pedig húszéves szolgálata alatt egynél többször nem vette a fáradságot arra, hogy visszajöjjön, és frissebb imágófelvételt adjon át számunkra. Így hát Dzmare nagykövetet csupán a tizenöt éve itt hagyott imágóval bocsátottuk útjára, hogy leváltsa Aghavnot, csak mert Teixcalaan ezt kérte…

– Aghavn elvégezte a feladatát – vág közbe Tarats tanácsos, és az asztal körül a hidropónia és a pilóták tanácsosai egyetértően bólintanak: Aghavn nagykövet elvégzett munkája akadályozza meg, hogy Lsel Állomás és a szektorban található többi kisebb űrállomás könnyen a teixcalaani expanziós program áldozatául essen, cserébe ők közmegegyezéssel szemet hunynak a hiányosságai fölött. Most, hogy Teixcalaan váratlanul új nagykövetet kéretett be anélkül, hogy magyarázatot adott volna arra, mi lett a régivel, a tanács elhalasztja Aghavn nagykövet hibáinak ostorozását mindaddig, amíg nem derül ki, vajon meghalt, kompromittálódott, vagy egyszerűen valami belső, birodalmi politikai felfordulásba keveredett bele. Darj Tarats mindig is támogatta – Aghavn az ő protezsáltja volt. Tarats pedig mint a bányászokat képviselő tanácsos, első a Lsel Tanács hat egyenlő döntéshozója között.

– És Dzmare is elvégzi a magáét – mondja Amnardbat tanácsos. Mahit Dzmarét ő választotta ki a lehetséges új nagykövetek sorából: tökéletes partnernek gondolta az elavult imágó számára. Ugyanazok az adottságok. Ugyanaz a hozzáállás. Ugyanaz a xenofil imádat egy olyan örökség iránt, amely nem volt azonos azzal, amelyet Amnardbat óvott. Dzmarét lenyűgözte a teixcalaani irodalom és nyelv. Tökéletes alany volt, hogy elküldjék Aghavn nagykövet imágójának egyetlen létező másolatával. Tökéletes alany, hogy messzire vigye Lselből azt a romlott és megrontó imágóvonalat – talán mindörökre. Feltéve, hogy Amnardbat maga helyesen cselekedett.

– Biztos vagyok benne, hogy Dzmare megfelel – mondja a pilóták tanácsosa, Dekakel Onchu –, és most foglalkozhatunk végre a tanács jelenlegi problémájával, jelesül azzal, mit tegyünk az Anhamemat-kapu körüli helyzettel?

Dekakel Onchut különösen aggasztja az Anhamemat-kapu, a távolabbi Lsel Állomás két ugrókapuja közül, amely a teixcalaanlitzek által még nem elfoglalt űrbe vezet. Az utóbbi időben nem egy – ami még lehetett volna baleset –, de két felderítőhajót is elveszített, és mindkettőt ugyanabban a fekete foltban. Olyasmi okozta, amivel nincs módja beszélni. A hajók elsötétülése előtt visszaküldött torz és sugárzási interferenciától sistergő adásoknak nem volt se füle, se farka; és ami még rosszabb, nem csupán a hajók pilótáit veszítette el, hanem az emlékezet hosszú imágóvonalait is, amelyekhez tartoztak. A pilóták és imágóvonalaik kompozitelméit nem lehet megmenteni és új pilótaelmékbe ültetni az elpusztult testek és imágógépek nélkül – azok visszaszerzése pedig lehetetlen.

A tanács többi tagja talán még nem aggódik, de az ülés végére ők is félni fognak, miután Onchu lejátssza nekik a felvételek maradékát – kivéve Darj Taratsot. Darj Taratsot aggodalom helyett szörnyű remény járja át.

Arra gondol: Végre, talán van egy birodalom, amely nagyobb, mint a császárság, amely apránként fal fel minket. Talán most végre eljön. Talán most már abbahagyhatom a várakozást.

De ezeket a gondolatokat megtartja magának.

Első fejezet

És a B5682.76R1 koordinátában található, hatalmas gázbolygó domborulata mögül fölemelkedett hajója orrán Tizenkét Napkitörés császár, és fényesen ragyogó tüze elárasztotta az űrt. Fénye sugarai úgy ágaskodtak szerte, akár trónja lándzsaküllői, és a B5682-es szektor humán lakhelyeinek fémburkolatát érve felszikráztak. Tizenkét Napkitörés hajójának érzékelői tízet találtak, amelyek egyformák voltak, és számuk azóta sem emelkedett. A burkokban élő férfiak és nők nem ismertek sem évszakokat, sem növekedést, sem rothadást, hanem bolygóotthon nélkül, véget nem érőn keringtek. A legnagyobb burok Lsel Állomásnak nevezte magát, mely a népe nyelvén olyan állomást jelentett, amely figyel és hall. De az ott élők furcsák voltak, maguknak valók, bár képesek voltak megtanulni a nyelvet, és azonnal neki is láttak…

A terjeszkedés történelme, V. kötet, 72–87. sor,

szerzője névtelen, de az írást Pszeudo-Tizenhárom Folyónak tulajdonítják, aki Három Perigeum, Minden Teixcalaani Császárának uralkodása alatt alkotott

***

Impériumba utazása megkönnyítése céljából Teixcalaan a következőket kéri személyazonossága igazolására: a) egy genetikai tanúsítványt, amely igazolja, hogy ön a genotípusának egyetlen birtokosa, és nem osztozik rajta klóntestvérekkel VAGY egy közjegyző által hitelesített iratot, amely igazolja, hogy genotípusa legalább 90 százalékban egyedi, és más személy nem formál rá LEGÁLIS igényt; b) a magával hozni kívánt áruk, ingóságok, valuták és ötletkereskedelmi dolgok tételes listáját, amelyeket magával kíván hozni; c) aláírt és közjegyző által hitelesített munkavállalási engedélyt egy teixcalaani rendszerbeli, bejegyzett munkaadótól, fizetési és fenntartási információkkal, VAGY kiváló minősítésű bizonyítványt a Teixcalaani Császári Vizsgáról, VAGY meghívást egy személytől, kormányszervtől, hivataltól vagy minisztériumtól, vagy más hivatalos személytől, amely tartalmazza a ki- és belépési dátumokat az Impérium űrterületére, VAGY igazolást arról, hogy elegendő valutával rendelkezik, hogy fenntartsa…

721Q nyomtatvány, külföldi szektorokból érkezők vízumkérelme,

ALFABETIKUS NYELVI VÁLTOZAT, 6. oldal.

Mahit egy magszkiffben érkezett meg a Városba, a Teixcalaani Birodalom szívbolygójára és fővárosába. A buborékhajóban alig fért el a poggyászával együtt. Kispriccelt a Fölemelkedés Vörös Aratása császári cirkáló oldalából, és a bolygó felé tartó röppályán felizzította a légkört, ami eltorzította a látványt. Ezért, amikor először pillantotta meg a Várost a saját, biológiai szemével, nem infohártyán vagy hologramként vagy imágóemlékként, azt fehér tűz glóriája vette körbe, és úgy ragyogott, mint egy végtelen, szikrázó tenger: egy teljes, ökumenopolisszá változtatott, fenségesen urbánus bolygó. Még a sötét foltjai – régebbi metropoliszok, amelyeket még nem borított fém, rothadó városrész, tavak igába hajtott maradványai – is népesnek látszottak. Csak az óceánok maradtak érintetlenek, de azok is brillantinként, türkizkéken ragyogtak.

A Város nagyon szép volt, és nagyon nagy. Mahit több bolygón is járt már, a Lsel Állomáshoz legközelebbieken, amelyek nem voltak teljesen ellenségesek az emberi élettel szemben, de így is legyűrte az ámulat. Szíve hevesen vert; tenyere izzadt, ahogy markolta a hevederét. A Város pontosan olyannak látszott, amilyennek a teixcalaani írásokban és dalokban lefestették: ékkő volt a birodalom szívében. Plusz a légköri izzás.

<Az a cél, hogy ezt gondold a Város láttán> mondta az imágója. A férfi sistergő íz volt a nyelvén, szürke szem és napbarnított bőr villanása látótere perifériáján. A hang a tudata mélyén nem egészen az ő hangja volt: korabeli, de férfias, önelégült és éppolyan izgatott, hogy itt lehet, mint Mahit. A nő érezte, hogy ajka a férfi mosolyára görbül, súlyosabb és szélesebb fintorban, mint amihez az arcizmai szoktak. Még újak voltak egymásnak. A férfi gesztusai erősen átjöttek.

Tűnj el az idegrendszeremből, Yskandr, gondolta Mahit szelíden korholva. Egy imágónak – az előd beültetett, integrált emlékezetének, mely félig a nő idegrendszerében, félig az agytörzséhez kapcsolt kis kerámia és fém gépben lakozott – nem lett volna szabad átvennie az uralmat a gazda idegrendszere fölött a gazda beleegyezése nélkül. Egy partneri kapcsolat kezdetén viszont komplikált a beleegyezés fogalma. Az elméjében lakozó Yskandr-változat emlékezett arra, hogy egykor volt teste, és néha Mahitét is a sajátjaként használta. A nő aggódott emiatt. Még nagy volt köztük a távolság, holott elvileg egyetlen személlyé kellett volna összeolvadniuk.

Ezúttal azonban Yskandr könnyedén visszahúzódott: csak kis szúró szikrákat és elektromos nevetést hagyott hátra. <Ahogy kívánod. Megmutatod, Mahit? Szeretném megint látni.>

Amikor a nő ismét lenézett a Városra – az immár közelebb volt, a légikikötő úgy emelkedett a szkiff elé, mint egy merítőhálókból szőtt virág –, hagyta, hogy az imágó az ő szemén keresztül nézzen, és a lelkesedése úgy árasztotta el, mintha a sajátja volna.

Mi van odalent?, kérdezte. Számodra.

<A világ> mondta az imágó, aki Lsel nagykövete volt a Városban, amikor még élt, és nem az élő emlékezet hosszú láncolatának egy szakasza volt. Teixcalaani nyelven mondta, amitől a kijelentés tautológiává vált: a „világot” és a „Várost” ugyanaz a szó jelölte, ahogy a „birodalmat” is. Lehetetlen volt hát különbséget tenni, főleg a nemes birodalmi dialektusban. Az embernek a kontextust kellett figyelnie.

Yskandr kontextusa azonban kétértelmű volt, erre Mahit számított is. Elviselte. Hiába tanulta éveken át a teixcalaani nyelvet és irodalmat, a férfi folyékony beszéde más minőségi kategóriába esett, mint az övé, és csak minden területre kiterjedő gyakorlatból eredhetett.

<A világ> mondta megint Yskandr <ugyanakkor a világ pereme.> A Birodalom, ugyanakkor a hely, ahol a Birodalom véget ér.

Mahit hangosan, szintén teixcalaaniul válaszolt, mivel a magszkiffben úgysem volt más rajta kívül.

– Nincs értelme annak, amit mondtál.

<Így van> értett egyet Yskandr. <Nagykövet koromban szokásom volt értelmetlenségeket beszélni. Ki kellene próbálnod. Meglehetősen élvezetes.>

Yskandr a nő testének burkában a legbizalmasabb megszólítást alkalmazta, mintha ő és Mahit klóntestvérek vagy szeretők volnának. Mahit soha nem beszélt volna így hangosan. Lsel Állomáson volt egy öccse, ennél közelebb nem kerülhetett egy klóntestvérhez, de az öccse csak az állomáslakók nyelvét beszélte, és a teixcalaani nyelv bizalmas „te” megszólítása értelmetlen és goromba lett volna. Néhány embert a nyelvi és irodalomóráiról talán úgy szólíthatott volna, hogy „te”, régi barátnője és osztálytársa, Shrja Torel például helyesen fogadta volna a bókot, de Mahit és Shrja azóta nem beszéltek, hogy Mahitot kiválasztották a teixcalaani nagykövetnek és az elődje imágója hordozójának. Nyilvánvaló volt, mi okozta közöttük a kis törést, és Mahit sajnálta is – de ez nem olyasmi volt, amit helyrehozhatott, hacsak nem egy bocsánatkérő levéllel a Birodalom szívéből, amelyet ő és Shrja is látni vágytak. Az pedig egész biztosan nem segítene.

A Város közelebb került: betöltötte a horizontot, egy irdatlan görbének látszott, amelybe Mahit belezuhant. Yskandrnak ezt üzente gondolatban: Most már én vagyok a nagykövet. Én talán értelmesen beszélek majd. Ha akarok.

<Helyesen beszélsz> mondta Yskandr, ami pont az a fajta dicséret volt, amit a teixcalaanlitzek egy még bölcsődés gyereknek mondanának.

A gravitáció elkapta a magszkiffet, és belekapaszkodott Mahit comb- és alkarcsontjaiba, amitől úgy érezte, mintha pörögne. Szédítő volt. Alatta kinyíltak a légikikötő hálói. Egy pillanatra azt hitte, hogy zuhan, és le fog esni a bolygó felszínére, ahol masszává kenődik szét.

<Én is így éreztem> mondta gyorsan Yskandr a Mahit anyanyelvének számító állomáslakó nyelven. <Ne félj, Mahit. Nem zuhansz. Ez csak a bolygó.>

A légikikötő apró döccenéssel kapta el őket.

Mahitnak volt ideje összeszedni magát. A magszkiffet más, hasonló járművek hosszú sorába terelték, amelyek egy nagy szállítószalag mentén haladtak előre, amíg be nem azonosították és el nem küldték a neki kijelölt kapuhoz. Mahit azon kapta magát, hogy azt gyakorolja, mit fog mondani a túloldalon várakozó birodalmi polgároknak, mintha csak egy szóbeli vizsgára készülő elsőéves diák lenne. Tudata mélyén az imágó éber, vibráló jelenlét volt. Időnként megmoccantotta a nő bal kezét, ilyenkor az ujjai valaki más ideges pótcselekvéseként a hevedert babrálták. Mahit örült volna, ha több idejük jut összeszokni.

De nem ment végig az imágó beültetésével járó, szokásos folyamaton, amelyhez akár egy évnél is hosszabb integrációs terápia járt volna Lsel egyik pszichoterapeutájának keze alatt: neki és Yskandrnak alig három hónapjuk volt együtt, és most ahhoz a helyhez közeledtek, ahol együtt kell majd dolgozniuk – méghozzá egyetlen személyként, aki egy emlékezetláncból és egy új gazdából áll össze.

Amikor a Fölemelkedés Vörös Aratása megérkezett, párhuzamos keringési pályára állva Lsel Állomás napja körül, és egy új nagykövetet követelt, akit visszavihet Teixcalaanba, nem voltak hajlandóak elmagyarázni, mi történt az előzővel. Mahit biztosra vette, hogy sok politikai huzavonába került a Lsel Tanácsban, mire eldöntötték, mit – és kit – küldjenek, és milyen információkat kérjenek vele együtt. De azt legalább tudta, hogy ő valóban azon kevés állomáslakó egyike, aki elég idős volt az álláshoz, ugyanakkor elég fiatal, hogy még ne csatolják egy imágóvonalhoz – és egyike a még kevesebbeknek, akiknek megvoltak a megfelelő adottságaik és képzésük a diplomáciához. Közülük Mahit volt a legjobb. A császári vizsgán szerzett pontszámai teixcalaani nyelvből és irodalomból megközelítették egy birodalmi polgárét, és erre büszke is volt. A vizsgák utáni fél évben arról ábrándozott, hogy egy napon, mondjuk, amikor már középkorú és elismert szakértő lesz, elmegy a Városba, és tapasztalatokat szerez – megjelenik minden szalonban, ami abban az évadban nyitva áll a nem állampolgárok előtt –, és információt gyűjt annak, aki majd a halála után osztozik az emlékezetén.

Most viszont valóban eljut a Városba: még a teixcalaani vizsgáknál is fontosabb volt, hogy az imágóteszteken az értékei erre a párosításra zöldnél is zöldebbek lettek. Az imágója Yskandr Aghavn lesz, a Teixcalaanba küldött nagykövet. Aki valamilyen okból többé már nem volt használható a birodalom számára: halott volt, kegyvesztett, vagy ha még élt, rabságba került. Mahit a kormányától többek között azt az utasítást kapta, hogy derítse ki, pontosan mi siklott ennyire félre az elődjénél – az imágóját viszont megkapta. Ez – vagyis a legutolsó, tizenöt éve elavult verziója, amit Mahit megkaphatott – közelítette meg leginkább a teixcalaani udvarban kalauzoló, bennszülött vezetőt, amit csak Lsel adhatott. A nő nem először töprengett el azon, vajon, amikor kilép a hajóból, várja-e majd egy hús-vér Yskandr. Nem tudta, mi volna a könnyebb… ha ott lenne egy kegyvesztett nagykövet? Egy vetélytárs, aki talán még menthető? Vagy ha nem lenne ott, ami azt jelentené, hogy meghalt anélkül, hogy átadhatta volna egy fiatalabb személynek mindazt, amit életében megtanult.

A fejében lévő imágó-Yskandr alig volt idősebb nála, ami egyszerre volt hasznos a közös alapok felkutatásához és kellemetlen – a legtöbb imágó idős ember vagy korai balesetben elhunyt volt –, de Yskandr tudását és emlékezetét legutóbb akkor rögzítették, amikor eltávozáson volt teixcalaani posztjáról Lselben, öt évvel azután, hogy a Városba érkezett. Azóta másfél évtized telt el.

Tehát fiatal volt, ahogy Mahit is, és ha ez bármiféle előnyt jelenthetett volna az integrációban, azt gáncsolta az együtt töltött idő rövidsége. Két hét telt el aközött, hogy a hírnök megérkezett és Mahit megtudta, hogy ő lesz a következő nagykövet. Még három hetet kaptak Yskandrral, hogy az Állomás pszichoterapeutáinak felügyelete alatt megtanuljanak együtt élni a testben, amely egykor csak az övé volt. És aztán a hosszú, lassan telő idő a Fölemelkedés Vörös Aratása fedélzetén a fénysebesség alatti távolságokat átszelve az ugrókapuk között, amelyek drágakövekként szóródtak szét a teixcalaani űrben.

A magszkiff úgy nyílt szét, mint egy érett gyümölcs. Mahit hevedere visszahúzódott. Két kézzel fogva poggyászát a kapuba, és ezáltal Teixcalaanba lépett.

A légikikötő kapuját strapabíró szőnyegből és az üveg és acél panelfalak közti világos jelzésekből álló tágas funkcionalitás jellemezte. A kapu kapcsolódó alagútjának közepén állva, a magszkiff és a tényleges légikikötő mértani középpontjában egyetlen teixcalaanlitz császári hivatalnoknő állt tökéletes szabású, krémszínű öltönyben. Alacsony volt, keskeny vállú és csípőjű, Mahitnál sokkal kisebb, és haját halfarokszerű, fekete fonatban viselte, mely bal hajtókájára omlott. Harangként kiszélesedő ruhaujja a felsőkarján tűznarancsból – <az Információs Minisztérium színe> tájékoztatta Yskandr Mahitot – sötétvörös mandzsettába ment át, amely a császári udvar címzetes tagjainak kiváltsága volt. Bal szeme fölött felhőcvikkert viselt, egy üveglencsét, melyet elborított a birodalmi információhálózat szüntelen, homályos áramlása. A nő készüléke áramvonalas és dekoratív volt, akárcsak ő maga. Nagy, sötét szeme és keskeny arca és szája törékenyebb összhatást keltett annál, ami Teixcalaanban divatos volt, de Mahit állomáslakó mércéjével érdekes volt, ha nem is kimondottan csinos. A nő a mellkasa előtt udvariasan összeérintette ujjait, és fejet hajtott Mahit előtt.

Yskandr fölemelte Mahit kezét ugyanerre a gesztusra – mire Mahit kínos csörömpöléssel ejtette el a két táskát, amit magával hozott. Elszörnyedt. Az első közös hetük óta nem követtek el ekkora botlást.

A fenébe, gondolta, és ugyanabban a pillanatban hallotta, ahogy Yskandr is azt mondja: <A fenébe.> Nem nyugtatta meg a kettőződés.

A tisztviselő gondosan semleges arckifejezése nem változott.

– Nagykövet asszony – szólalt meg –, Három Hínár vagyok, asekreta és másodosztályú patrícius. Megtiszteltetés számomra, hogy a Világ Ékkövében üdvözölhetem. Ő császári felsége, Hat Égtáj parancsára én szolgálom majd önt kulturális összekötőként. – Hosszú csend támadt, majd a hivatalnok kis sóhajjal folytatta: – Szüksége van segítségre a holmijával?

A „Három Hínár” régimódi teixcalaani név volt: a szám fele alacsony értéket képviselt, a főnév fele pedig egy növény volt, még ha Mahit nem is találkozott még ezzel a növénnyel egy név részeként. A teixcalaani nevek főnévi fele mindig valamilyen növény, eszköz vagy élettelen tárgy volt, de a növények rendszerint virágok. A „hínárt” megjegyezte az ember. Az asekreta azt jelentette, hogy nem csupán az Információs Minisztérium alkalmazottja, amint azt az öltönye is mutatta, hanem képzett és rangos ügynök is, valamint a másodosztályú patrícius udvari címét is magáénak tudhatta: tehát arisztokrata volt, de nem különösebben fontos vagy gazdag.

Mahit hagyta két kezét abban a pozícióban, ahová Yskandr tette őket, mivel ott volt a helyük, mindegy, mennyire dühös volt amiatt, ahogyan odakerültek, és meghajolt fölöttük.

– Mahit Dzmare Lsel Állomásról. Szolgálatára és őfelsége szolgálatára, legyen uralkodása sugárzó tűz az űrben. – Mivel ez volt az első hivatalos kapcsolata a teixcalaani udvartartás egyik tagjával, azt a császári méltóságnevet használta, amelyet az Yskandrral és a Lsel Tanáccsal folytatott konzultáció után választott ki: „a sugárzó tűz” Tizenkét Napkitörés császár jelzője volt A terjeszkedés történelme Pszeudo-Tizenhárom Folyó szerint című írásban, mely a legrégibb beszámoló volt a birodalmiak megjelenéséről az állomáslakók űrterületén. A használata most egyszerre jelezte Mahit műveltségét és tiszteletét Hat Égtáj és hivatala iránt; az „űr” szóval azonban gondosan kikerülte, hogy azt a benyomást keltse, mintha elismerné a teixcalaanlitzek fennhatóságát az állomáslakók területének azon részein, amelyek valójában nem tartoznak az űrhöz.

Nem volt egyszerű megmondani, vajon Három Hínár tisztában volt-e az utalással. Türelmesen várt, amíg Mahit ismét föl nem vette a táskáit, majd megszólalt:

– Jól fogja meg azokat. Sürgősen várják a Törvényszéken az előző nagykövettel kapcsolatban, és útközben talán mindenféle embereket üdvözölnie kell.

Jól van. Mahit nem fogja alábecsülni Három Hínár képességét a szurkálódásra, és az eszét sem. Bólintott, és amikor a másik nő feszesen megfordult, és elindult az alagútban, követte.

<Egyiküket se becsüld alá> mondta Yskandr. <Egy kulturális összekötő már a fél életednek megfelelő időt töltött a császári udvarban. Kiérdemelte a pozícióját.>

Te csak ne oktass ki, amikor miattad tűntem habogó barbárnak.

<Szeretnéd, ha azt mondanám, hogy sajnálom?>

Miért, sajnálod?

Mahit túlságosan is könnyen maga elé tudta képzelni a férfi arckifejezését: ravaszkás, higgadt, mint egy teixcalaanlitz, a hologramokról ismerős telt száj féloldalasan felhúzza a saját száját is. <Nem akarom, hogy barbárnak érezd magad. Azt tőlük is megkapod eleget.>

Nem sajnálta. Volt rá egy halvány esély, hogy szégyenkezett, de ha így is volt, Yskandr nem Mahit endokrin rendszerével érezte.

***

A következő félórán Yskandr segítette át. Mahit még csak nem is neheztelhetett rá ezért. Pontosan úgy viselkedett, ahogy egy imágónak kell: olyan ösztönös és gépies képességek adattáraként, amelyeket Mahitnak nem volt ideje elsajátítani. Tudta, mikor hajtsa le a fejét a teixcalaanlitzeknek és nem állomáslakóknak épített ajtónyílásokban; mikor fordítsa el tekintetét a Város lift üvegében tükröződő, egyre erősödő ragyogásától, miközben lefelé araszoltak a légikikötő külső falán; milyen magasra lépjen, amikor beszáll Három Hínár gépkocsijába. Bennszülöttként hajtotta végre az üdvözlési rituálékat. A poggyásszal történt baleset óta Yskandr ügyelt rá, hogy ne mozgassa Mahit kezét, de a nő hagyta, hogy ő szabja meg, mennyi ideig tartsa fenn a szemkontaktust és kivel, mennyire hajtsa meg a fejét üdvözlésül, melyek mind apró jelzésül szolgáltak arra, hogy Mahit nem annyira idegen, nem annyira barbár, sokkal inkább olyasvalaki, aki talán a Városba illik. Védelmező mimikri. Bennszülötté vált anélkül, hogy bennszülöttnek kellett volna lennie. Érezte, ahogy a kíváncsi tekintetek lesiklanak róla, és megállapodnak Három Hínár sokkal érdekesebb udvari öltözékén, és azon gondolkodott, mennyire szerethette Yskandr a Várost, ha ilyen ügyesen lavírozik benne.

A kocsiban Három Hínár megkérdezte:

– Régóta van a világban?

Mahitnak fel kellett hagynia azzal, hogy teixcalaanin kívül bármilyen más nyelven gondolkozzon. Három Hínár szokványos udvariassági formulával élt, a járt már az országomban megfelelőjével, Mahit viszont egzisztencialista kérdésnek hallotta.

– Nem – felelte –, de kicsi koromtól fogva olvasom a klasszikusokat, és gyakran gondoltam a Városra.

Három Hínárnak láthatóan imponált a válasz.

– Nem szeretném untatni, nagykövet asszony – mondta –, de ha szeretne egy rövid, szóbeli idegenvezetést arról, ami mellett elhaladunk, örömmel elszavalom a megfelelő költeményt. – Megpöccintett egy gombot a saját oldalán, mire az ablakok átlátszóvá váltak.

– Semmi esetre sem unatkoznék – mondta Mahit őszintén. Odakint a város acél és halvány kő elmosódott foltjaiként jelent meg, neonfények kúsztak fel és le a felhőkarcolók üvegfalain. A középső körgyűrűk egyikén haladtak, spirálisan tartva befelé a közigazgatási épületek között a palotához. Igazság szerint inkább város volt a városban, mintsem palota. A statisztikák szerint több százezer lakosa volt, akik valamilyen apró módon mind hozzájárultak a birodalom működéséhez, a kertészektől kezdve magáig Hat Égtájig: mindannyian csatlakoztak a birodalmi polgárok számára biztosított információs hálózathoz, és az utolsó szálig tobzódtak az adatok folyamatos áramlásában, amely megmondta nekik, hol legyenek, mit tegyenek, miről szól majd a napjuk, a hetük és a korszakuk.

Három Hínárnak kitűnő hangja volt. Az épületekből recitált – egy tizenhétezer soros költeményből, amely a Város építészetét írta le. Mahit nem ismerte a szavalatra kiválasztott pontos verziót, de ez lehet, hogy az ő hiányossága volt. Megvoltak a kedvenc narratív költeményei a teixcalaani kánonból, és a művelt teixcalaanlitzeket utánozva (és hogy átmenjen a szóbeli vizsgákon) annyit memorizált, amennyit csak tudott, de Az épületeket mindig túl unalmasnak találta ahhoz, hogy vesződjön vele. Most egészen más volt Három Hínár előadásában hallani, ahogy elhaladtak a leírt szerkezetek mellett. Az asekreta folyékonyan szónokolt, és elég jól elsajátította a metrikus verselést, hogy szórakoztató és releváns részleteket improvizáljon, ahol lehet. Mahit összekulcsolta ölében a kezét, és nézte a költészet folyását a kocsi üvegablakán át.

Ez volt hát a Város, a Világ Ékköve, a Birodalom szíve: narratíva és érzékelés összemosódása. Három Hínár rögtönzött változtatásokat költött Az épületek kanonikus szövegéhez, ahol egy-egy épület megváltozott. Mahit egy idő után rájött, hogy Yskandr Három Hínárral együtt szaval, tompa suttogásként az elméje mélyén, és arra is, hogy megnyugtatónak tartja ezt a suttogást. A férfi ismerte ezt a verset, következésképpen ő is, ha szüksége volna rá, hogy ismerje. Végtére is erre voltak az imágóvonalak: biztosítani a hasznos emlékezet fennmaradását nemzedékről nemzedékre.

Negyvenöt percet és két közlekedési dugónyit utaztak, mire Három Hínár befejezte a stanzát, és megállította a kocsit egy tűszerű oszlop-épület előtt a palota közepének közelében. <Törvényszéki komplexum> mondta Yskandr.

Jó jel vagy rossz? – kérdezte tőle Mahit.

<Attól függ. Kíváncsi vagyok, mit követtem el.>

Valami törvénytelent. Gyerünk, Yskandr, általánosságban adj meg nekem néhány lehetőséget. Mi olyat tehetnél, amiért börtönbe vessenek?

Mahitnak olyan benyomása támadt, mintha Yskandr sóhajtana, egyúttal émelyítő érzés fogta el, ahogy másvalaki idegessége beindította a mellékvese-működését. <Mm. Leginkább lázadhatnék.>

Mahit szerette volna, ha biztos lehet abban, hogy a férfi csak tréfált.

A Törvényszék oszlopát szürke egyenruhás őrök vették körbe, az ajtónál sűrűbben: ott volt a biztonsági ellenőrzőpont. Hosszú, karcsú, sötétszürke botokat tartottak a kezükben a teixcalaani légiók által kedvelt energiafegyverek helyett. Mahit utóbbiból sokat látott a Fölemelkedés Vörös Aratása fedélzetén, de ilyeneket nem.

<Sokkolópálcák> mondta Yskandr. <Elektromos tömegszabályozó fegyverek… ezek nem voltak itt, amikor legutóbb itt jártam. Felkelés elleni felszereléshez tartoznak, legalábbis a bulvárműsorok szerint.>

Tizenöt évvel le vagy maradva, gondolta Mahit. Sok minden megváltozhatott…

<Ez a palota közepe. Ha a Törvényszéken zavargásoktól tartanak, valami nem egyszerűen megváltozott, hanem tönkrement. Most pedig derítsd ki, mit műveltem.>

Mahit eltűnődött, vajon mi mehetett annyira félre, hogy biztonsági ellenőrzőpontot kellett felállítani a Törvényszék ajtajában, és ha Yskandr segített félresiklatni a dolgokat… Érezte, hogy gerincén és karján borzongás fut végig, az orsócsont menti idegek kellemetlenül bizseregtek – de aztán nem jutott ideje a nyugtalanító gondolatokra, mert Három Hínár átkísérte. A saját és Mahit hüvelykujjlenyomatát is felajánlotta, és tekintetét udvariasan elfordította, amikor egy teixcalaanlitz biztonsági őr szemérmesen végigtapogatta Mahit utazókabátjának és nadrágjának zsebeit. A poggyászát illedelmesen a gondjaikba vették, és megígérték, hogy visszafelé visszakaphatja.

Miután az őr végzett a Mahit személyes terével kapcsolatos összes tabu megdöntésével, azt tanácsolta neki, hogy kísérő nélkül ne kóboroljon el, mivel a kiléte nem szerepel a felhőcvikker nyilvántartásban, és máskülönben nincsen felhatalmazva, hogy a Törvényszéken belül tartózkodjon. Mahit kérdőn felvont szemöldökkel nézett Három Hínárra.

– Problémát jelentett a gyorsaság – mondta Három Hínár, sietősen áthaladva egy sor pupillaként táguló ajtón egy hűvös, kőlapos belső térbe, majd a liftek felé vette az irányt. – Természetesen, amint lehet, gondoskodunk a regisztrációjáról és az engedélyéről, hogy közlekedhessen a palotakomplexumban.

Mahit megszólalt:

– Több mint egy hónapig utaztam, és problémát jelentett a gyorsaság?

– Nagykövet asszony, mi három hónapja várunk, amióta új képviselőért küldtünk az Állomásra.

<Valami igazán látványosat tehettem> mondta Yskandr. <Odalent a titkos udvarok és a vallatószobák vannak, legalábbis a palotai pletykák szerint.>

A lift négyes hangzatot csilingelt.

– És három hónap után egyetlen óra is számít?

Három Hínár intett Mahitnak, hogy lépjen a liftbe, ami végül is válasz volt, ha nem is túl informatív.

Elindultak lefelé.

Alattuk egy helyiség várta őket, amely lehetett tárgyalóterem vagy tanműtő is akár: kékes fémajtók és amfiteátrumszerű padok egy magas asztal körül, amelyen lepedővel letakart, nagy tárgy feküdt. Reflektorok. Három teixcalaani idegen, mindannyian széles arcúak és vállúak, egyikük vörös talárt viselt, a másik az Információs Minisztérium narancssárga és krémszínű öltözékét, akárcsak Három Hínár, a harmadik pedig sötétszürke öltönyt, amely Mahitot leginkább a sokkolópálcák csillogó fémjére emlékeztette. A hármas az asztal körül állva vitatkozott halkan, pergőn, és eltakarták Mahit elől a rajta heverő tárgyat.

– Akkor is szeretném elvégezni a magam vizsgálatát a minisztériumom számára, mielőtt visszaszolgáltatjuk – mondta bosszúsan az Információs Minisztérium udvaronca.

– Egyetlen jó okot sem tudok arra, hogy csak úgy átadjuk nekik – felelte a vörös taláros teixcalaanlitz ellentmondást nem tűrően. – Nekünk nem volna jó, és akár még egy incidenst is…

A sötét öltönyös nem értett vele egyet.

– A minisztériuma álláspontjával ellentétben, ixplanatl, teljesen biztos vagyok benne, hogy bármilyen incidenshez vezet is, az nem jelent majd több gondot, mint egy rovarcsípés, és könnyen elsimítjuk.

– A rohadt életbe, vitatkozzanak később – mondta az Információtól érkezett –, itt vannak.

A vörös taláros férfi a belépők felé fordult, mintha számított volna az érkezésükre. A mennyezet alacsony kupola volt. Mahit egy légbuborékra gondolt, amely a föld alá szorult. Aztán megértette, hogy az alak az asztalon egy hulla.

Vékony lepedő alatt hevert, amelyet a derekáig visszahajtottak, keze csupasz mellkasán pihent, összeérő ujjakkal, mintha csak a túlvilágot köszöntené. Arca beesett volt, nyitott szemét opálos, kék réteg borította. Ugyanez a szín árnyalta ajkát és körömágyait is. Úgy nézett ki, mintha már régóta halott volna. Mondjuk… három hónapja.

Mahit olyan tisztán hallotta az ámult iszonyodás hangját, mintha Yskandr mellett állt volna: <Megöregedtem.> Remegett. Szíve hevesen vert, elfojtotta Három Hínár hangját, aki épp bemutatta őt. Szédülés tört rá, rosszabb, mint amikor a bolygó felé zuhant, a pánik a semmiből érkezett. Nem az ő pánikja: Yskandré. Az imágója a saját stresszhormonjaival árasztotta el, annyi adrenalinnal, hogy fémes ízt érzett a szájában. A hulla szája ernyedt volt, de Mahit látta sarkában a nevetőráncokat, érezte a saját száján, hogyan formálták volna meg őket Yskandr izmai.

– Amint látja, Dzmare nagykövet asszony – szólalt meg a vörös taláros férfi, akinek nevét Mahit nem bírta megjegyezni a bemutatkozás során –, szükség volt egy új nagykövetre. Elnézést kérek, amiért így tartósítottuk, de nem akartunk megsérteni semmilyen temetkezési szokást, amelyet az önök népe előnyben részesít.

Mahit közelebb lépett. A tetem mozdulatlan maradt, ernyedt és üres. <A picsába> mondta Yskandr émelyítő sztatikus zümmögéssel. Mahit elszörnyedve, tehetetlenül döbbent rá, hogy hányni fog. <A picsába, nem bírom.>

Mahit arra gondolt (vagy Yskandr gondolta – nehezen tudta elkülöníteni őket, az integrációnak sem lett volna szabad így történnie, soha nem lett volna szabad elvesznie a férfi biokémiai pánikreakciójában, amely eltérítette az endokrin rendszerét), hogy az egyetlen hely, ahol Yskandr most létezik, az ő fejében van. Amikor Teixcalaan új nagykövetet kért be, gondolt arra, hogy a férfi talán halott, intellektuálisan fontolóra vette, tervezett vele, mégis – itt volt a férfi, egy hulla, egy üreges, rothadó burok, Mahit pedig pánikba esett, mert az imágója is pánikolt, és egy érzelmi kiugrás a legegyszerűbb módja, hogy tönkretegyen egy még befejezetlen integrációt, egy érzelmi kiugrás kiégeti az összes mikroáramkört az agyában lapuló gépben, és ó a picsába halott és ó a picsába halott vagyok és aztán elmosódás, mindennek a hányingert keltő elmosódása.

Yskandr, próbálkozott vigasztalóan, de megközelítőleg sem járt sikerrel.

<Menj közelebb> mondta a férfi neki, <látnom kell. Nem vagyok benne biztos…>

Yskandr megmozdította, mielőtt Mahit eldönthette volna, hogy megteszi-e, amit kért. Mintha elájult volna arra az időre, amíg a hullához ment, pislogott, és ott volt, és ez nagyon, nagyon félresiklott, és nem bírta megállítani…

– Elégetjük a halottainkat – szólalt meg, és nem tudta, kinek köszönje, hogy a megfelelő nyelven mondta.

– Milyen érdekes szokás – mondta a sötétszürke ruhás udvaronc. Mahit úgy vélte, a Törvényszéktől jöhetett; valószínűleg ez az ő hullaháza, még ha a vörös taláros férfi is a boncmester.

Mahit rámosolygott, túl szélesen a saját arcához képest, és túl kontrollálatlanul Yskandr számára – arckifejezése bármilyen nyugodt teixcalaanlitzet elborzasztott volna.

– Utána – mondta a helyes szavak után kutatva, belekapaszkodva a szókincs árbócába, hogy átvészelje az adrenalin hömpölygő hullámait – megesszük a hamvakat, mint egy szentséget. Először a gyerekei és az örökösei. Ha voltak neki.

Az udvaroncban volt annyi tapintat, hogy elsápadjon, és annyi makacsság, hogy megismételje, amit az imént mondott:

– Milyen érdekes szokás.

– Önök mit tesznek a sajátjaikkal? – kérdezte Mahit. Szinte lebegve Yskandr hullája közelébe lépett. Úgy tűnt, a száját pillanatnyilag ő uralja, a lábát viszont Yskandr. – Elnézést kérek a kérdésért. Végtére is nem vagyok állampolgár.

A vörös taláros férfi megszólalt:

– Leggyakrabban eltemetjük őket. – Mintha mindennap erre a kérdésre válaszolna. – Meg szeretné vizsgálni a testet, nagykövet asszony?

– Van bármi oka, amiért így kellene tennem? – kérdezte Mahit, de máris lehúzta a lepedőt. Ujjai izzadtak, csúszkáltak a szöveten. Alatta a tetem meztelen volt, egy negyven év körüli férfi, akinek bőre az áttetszőbb részeken egyforma kék volt. A befecskendezési pontok szembetűnőek voltak, a lyukakat sápadt, duzzadt bőr karimája vette körül – a nyaki verőérnél, illetve a két kar orsócsontjánál. A hulla jobb hüvelykujja alatt még egy injekciós pont látszott, mely eltorzította a kéz alakját. Mahit azon kapta magát, hogy ezt bámulja egy újabb elvesztett pillanatban – az előbb még a tetem arcát bámulta, most meg már a csuklóját, mintha az imágónak minden helyet látnia kellett volna, ahol a korábbi testét megváltoztatták. Még ha Mahit szeretett is volna jogot formálni Yskandr utódjaként a test porára, roppant ostoba ötletnek tartotta, hogy megegye azt, amivel a vörös taláros férfi feltöltötte a hullát. Három hónap bomlás nélkül. Epe ízét érezte a szájában, az endokrin vihar fémíze mögött. A testeknek le kell bomlaniuk, aztán újrahasznosulniuk.

A Birodalom azonban mindent megőrzött, ugyanazokat a történeteket mesélte újra meg újra; miért ne tartósította volna a húst is ahelyett, hogy rendes használatra lebontaná?

Mahit megérintette a csuklót, az imágó a befecskendezési pont fölé vitte az ujját, aztán tovább, a tenyérbe, valamiféle heg vonalát követve. A bőr gumiszerű, műanyag tapintású volt, egyszerre túlságosan rugalmas és mégsem az – az ő Yskandrje még nem szerezte meg ezt a sebhelyet; az ő Yskandrje még nem volt halott. Újabb szédüléshullámok törtek rá, látótere pereme pezsgésbe és szikrákba mosódott, és megint azt gondolta: Ki fogjuk égetni az összes áramkört, hagyd abba…

<Nem bírom> mondta Yskandr ismét – erőteljes tagadás Mahit elméjében, avulzió, amely olyan volt, mint egy leföldelt szikra –, aztán eltűnt.

Halotti csend. Még az érzés sem, ahogy Mahit szemén át figyel. A nő úgy érezte, nem hat rá a nehézkedés, tele volt endorfinokkal, amelyeket nem szándékosan termelt, és szörnyen egyedül volt. Nyelve súlyosan ült szájában. Alumíniumíze volt.

Még soha nem történt vele ilyesmi.

– Hogyan halt meg? – kérdezte, és meglepte, mennyire normális, tökéletesen higgadt a hangja; azért kérdezte, hogy tovább beszéljen. Egyik teixcalaanlitz sem tudott az imágókról, egyikük sem értené meg, mi történt vele az imént.

– Megfulladt a levegőtől – mondta a vörös taláros férfi, és gyakorlott mozdulattal, két ujjával megérintette a hulla nyakát. – Összezárult a gégéje. Nagyon szerencsétlen eset volt, de a nempolgárok fiziológiája gyakran annyira különbözik a miénktől.

– Evett valamit, amire allergiás volt? – kérdezte Mahit. Ez abszurd volt. Zsibbadtnak érezte magát a sokktól, Yskandr pedig a jelek szerint anafilaxiás rohamba halt bele, és ha Mahit nem vigyáz, menten rátör a hisztérikus röhögőgörcs.

– Ráadásul egy vacsorán a tudományos miniszterrel, Tíz Igazgyönggyel – szólalt meg az utolsó udvaronc, aki az Információs Minisztériumtól jött. Ő úgy festett, mintha egyenesen egy klasszikus teixcalaani festményből lépett volna elő: vonásai elképesztően szimmetrikusak voltak, telt ajkak, alacsony homlok, tökéletesen horgas orr, szeme, akár két barna tavacska. – Látnia kellett volna utána a hírcsatornát, nagykövet asszony; igazi bulvárcsemege volt.

– Tizenkét Azálea nem akart tiszteletlenül viselkedni – szólalt meg Három Hínár az ajtóból. – A hírek nem jutottak távolabb a palotakomplexumnál. A szélesebb lakosság számára nem lett volna helyénvaló.

Mahit visszahúzta a lepedőt a hulla álláig. Nem segített. Még mindig ott volt.

– Az állomások számára sem lett volna helyénvaló az információ? – kérdezte. – A futár, aki a szolgálataimat kérte a Város számára, szükségtelenül homályosan fogalmazott.

Három Hínár egészen kicsit megvonta egyik vállát.

– Nagykövet asszony, bár asekreta vagyok, nem mindegyik asekreta bír tudomással az Információs Minisztérium egészének döntéseiről.

– Mit szeretne, mit tegyünk a testével? – kérdezte a vörös taláros férfi. Mahit fölnézett rá; teixcalaanlitz létére magas volt. A férfi nyugtalanítóan barátságos zöld szeme majdnem egy vonalban volt Mahitéval.

A nőnek fogalma sem volt, mit tegyenek a tetemmel. Ő maga még soha nem égetett el senkit; ahhoz túl fiatal volt. A szülei mindketten éltek. És különben is, az ember annyit tett, hogy hívta a temetkezési menedzsert, és az gondoskodott a dologról, lehetőleg úgy, hogy közben valaki, aki szerette az embert, fogta a kezét, és együtt sírt vele a közös veszteség miatt.

Arról már kevesebb fogalma volt, hogy mi is a teendő egy hullával. Yskandrt senki nem fogja megsiratni, még ő sem, és különben sincs egyetlen olyan temetkezési menedzser sem a teixcalaani űrben, aki tudná, hogyan fogjon hozzá.

– Még semmit – préselte ki, és nagyot nyelt, hogy leküzdje a hányinger maradékát. Ujjaiban elektromos, szurkáló bizsergés támadt a halott ember bőrének érintése nyomán. – Természetesen elrendezem a dolgot, amint jobban megismerkedtem az elérhető létesítményekkel. Addig is, nos, nem fog elrohadni, nem igaz?

– Csak nagyon lassan – mondta a vörös taláros férfi.

– Uram… – Mahit Három Hínárra nézett segítségért; végtére is kulturális összekötő, átkozottul jól tenné, ha összekötné…

– Négy Emelő ixplanatl – mondta Három Hínár engedelmesen. – A Tudományos Minisztériumtól.

– Négy Emelő – folytatta Mahit, szándékosan elhagyva a férfi címét, amely egyébként „tudóst” jelentett általános értelemben, okleveles tudóst –, mikor lesz a rothadás észrevehető? Netán még két hónap múlva?

Négy Emelő elmosolyodott, vékony karéjban kilátszott a foga.

– Két év múlva, nagykövet asszony.

– Kitűnő – mondta Mahit. – Akkor hát bőven lesz idő.

Négy Emelő meghajolt háromszöget formáló ujjai fölött, mintha a nő parancsot adott volna neki. Mahit gyanította, hogy most éppen elnézően a kedvében járnak. Elfogadta. Muszáj volt. Időre volt szüksége, hogy gondolkozzon, és azt itt, a Törvényszék gyomrában nem kaphatja meg, miközben három udvaronc és egy ixplanatl boncnok mind arra vár, hogy valami helyrehozhatatlan hibát kövessen el, és úgy végezze, mint Yskandr.

Akit elárult a saját teste. Miután húsz éve élt a Városban, és ette azt, amit a teixcalaanlitzek. Mahit elhiszi vajon?

Yskandr, mondta gondolatban az üres helynek, ahol az imágónak kellett volna lennie, mibe kevertél bele minket, mielőtt meghaltál?

Yskandr nem válaszolt. Az üres hely után tapogatózás olyan érzést keltett a nőben, mintha zuhanna, hiába tudta, hogy szilárdan áll a padlón.

– Szeretném – mondta Mahit Három Hínárnak lassan, egyenletesen, helyes megfogalmazással, próbálva elrejteni émelygését és félelmét –, ha regisztrálnának az állomások legális nagyköveteként Teixcalaanban, és szeretnék gondoskodni a poggyászomról is. – Ki akart jutni innen. Amilyen gyorsan csak lehet.

– Természetesen, nagykövet asszony – mondta Három Hínár. – Ixplanatl. Tizenkét Azálea, Huszonkilenc Infografika. Öröm volt önökkel, mint mindig.

– Részünkről az öröm, Három Hínár – mondta Tizenkét Azálea. – Élvezd a nagykövetet.

Három Hínár megint megvonta fél vállát, mintha semmi nem zökkenthetné ki számottevően a császári udvar egyik asekretáját. Mahit hirtelen megkedvelte, bár tudatában volt, hogy szimpátiája leginkább csak kétségbeesett kapálózás egy szövetséges után. Rettenetesen egyedül érezte magát a hozzá beszélő imágó nélkül. Biztosan visszajön egy perc múlva. Amint a sokk lecseng. Amint elenyészik az érzelemcsúcs. Rendben volt. Mahit is rendben volt. Már nem is szédült.

– Mehetünk? – kérdezte.

Második fejezet

sürgős figyelem! / újdonság és fontosság jellemzi az elkövetkezőket / AZONNAL a Nyolcas Csatornán!

Ma este Hét Krizopráz és Négy Szikomorfenyő jelentést hoznak az Odile-rendszerbeli Odile-1-ről, ahol a Huszonhatodik Légió Három Szumák alyaotlek parancsnoksága alatt pályaelhagyásra készül, miután elfojtották a felkelést az Odile-1 fővárosában – egy perc múlva kapcsoljuk Négy Szikomorfenyőt a főváros főteréről, ahol interjút folytat az újonnan beiktatott planetáris kormányzóval, Kilenc Űrsiklóval – az Odile-kapun átmenő kereskedelmi forgalom várhatóan az elkövetkező két hétben ismét normális szintre áll vissza…

A Nyolcas Csatorna! éjszakai híradója

a Város belső felhőcvikker hálózatán, Minden Teixcalaani Császára, Hat Égtáj 11. indikciója 3. évének 245. napján

***

UGRÓKAPU MEGKÖZELÍTÉSI PROTOKOLL-LISTA, 2/2-ES OLDAL

…lecsökkentve a sebességet a jármű maximális szubfény sebességének 128-ad részére, hogy lehetővé váljon az elkerülő manőver, amennyiben az ugrókapuba a túloldalról egyidejűleg nem állomáslakó hajók lépnek be.

17. Ugrást megelőző jelzés a helyi rádiócsatornán

18. Ugrást megelőző jelzés a legénység és az utasok számára

19. 128-ados sebességnél közelítse meg a legnagyobb vizuális torzulást mutató területet…

Lsel Állomás pilótaképző kézikönyv, 235. oldal

A nagykövet lakosztálya tele volt Yskandrral, miközben Mahitból hiányzott: mintha kifordították volna, és az imágója holmijával lenne körülvéve ahelyett, hogy átitatnák az emlékei. A lakosztályt Mahit érkezése előtt átszellőztették – vagy legalábbis ezt remélte, de erre utaltak a nyitott ablakok és a tisztítófolyadék fertőtlenítőszaga, amit a beáramló, függönyöket félrefújó levegő sem tudott eloszlatni –, ennek ellenére határozottan olyan hely volt, ahol valaki sokáig lakott.

Yskandr, az ember szerette a kék színt és a sötét, fényes fémből készült, drágának látszó bútorokat. A dolgozóasztal és az alacsony kanapé indusztriális vonalai otthonossá varázsolták a helyet bárki számára, aki állomáson vagy hajón, bolygón kívül nőtt fel, de a padlót selymes, süppedős, mintás szőnyegek borították. Mahit fejében megfordult – boldog, múló vágy –, hogy mezítláb járkáljon otthon pusztán a testi élvezet kedvéért, és megint eszébe jutott, hogy az imágóörökösök még elődjeik esztétikai preferenciái terén is passzolnak. Yskandr is szeretett mezítláb mászkálni a szövött rostokon; a jelek szerint Mahit is, noha korábban nem volt ilyesmire lehetősége.

A lakosztály belső ajtaja mögött egy hálókamra bújt meg. Yskandr egy teixcalaani csillagtérkép állomáslakó területet ábrázoló fémmozaikját függesztette az ágy fölé, akár egy reklámot. Aludj itt, és ennek az egész szektornak az erőforrásaival fogsz elaludni!

Annyira szép munka volt, hogy majdnem több volt giccsnél. Majdnem.

Az ágy melletti asztalkán kis kupac kódexkönyv és infofilmlap volt szépen elrendezve. Mahit nem hitte, hogy Yskandr olyan típus, aki megigazítja esti olvasmányai élét, mivel ő maga sem volt ilyen. Könnyebb volna, ha a férfi itt lenne, hogy megkérdezhesse: mégis mihez kezd, ha nem jön vissza? Ha az a borzasztó érzelmi kilengés kiégette az összes kapcsolódást az imágógép és az agytörzse között, még mielőtt neki és Yskandrnak lehetősége lett volna valóban egyetlen személlyé válni? Ha több idejük jutott volna rá, a gép nem számítana – Mahit Yskandr volna, vagy Yskandr Mahit, vagy egy új, teljesebb személy lennének, akit Mahit Dzmarénak hívnak, és aki a bizalmas részletekig tudja azt, amit Yskandr Aghavn tudott: az izomemlékezet és a képességek összessége, az ösztön és a férfi hangja meg az övé együtt, elvegyülve – ahogyan lennie kellene, egy új láncszem az imágóvonalon. De most? Mit kellene tennie? Írjon haza szerelési útmutatóért? Menjen haza, és hagyja itt a munkát befejezetlenül, beleértve annak megértését is, hogy miért halt meg a férfi? Legalább nyelvi problémái nem lesznek a segítsége nélkül – így is az idő felében teixcalaanliul álmodott, sokszor még a Városról is –, de amikor a hely felé tapogatózott, ahol azóta érezte a férfi súlyát, hogy hozzákapcsolták, ismét szédülés és szörnyű, zuhanó érzés fogta el. Leült az ágy szélére, és a kódexek egyenesre rendezett élét bámulta, amíg biztos nem lett benne, hogy nem fog elájulni. Bárki is takarította ki a szobát, rendet is tett, vagyis eltüntetett minden nyilvánvalóan terhelő dolgot.

Máris azon gondolkodott, mi lehet terhelő.

De persze hogy a terhelő dolgokon járt az esze. Tételezzünk fel megtévesztést, mondta magának. Tételezzünk fel piszkos trükköket és kétértelműséget. Megfulladt a levegőtől. Allergia, vagy valami túlságosan ritka gázt lélegzett be. Mindig a politika. Ez végül is a Város volt. Itt mindenkinek volt felhőcvikkere, amely történetet sugdosott a szemükbe, intrikát és triplafenekű árulásokat. Mahit gyerekkorában ugyanazokat a történeteket olvasta, és mondta fel magának – ó, de halvány utánzat volt csupán, ahogy tökéletes időmértékben szavalt az állomás üres és ostoba fémfalainak, és micsoda kevéssé népszerű és vidám gyereknek tartották miatta –, de ez nem számított.

Gondolkozz úgy, mint egy teixcalaanlitz.

A terhelő információt vagy eltüntették, vagy ártalmatlannak láttatták.

Vagy pedig Yskandr elrejtette, ha tudta vagy sejtette, mi fog történni vele. Ha okos volt. (Az imágó okos volt, ugyanakkor elavult. Egy ember sokat változhat tizenöt év alatt.)

Mahit elgondolkodott azon, ő milyen lesz, ha annyi ideig él ezen a helyen. Különösen az imágó nélkül – az elavultságnál sokkal fontosabb volt az, hogy eltűnt. Hacsak nem jön vissza (persze hogy visszajön, ez csak egy kisebb villanás volt, egy baki, másnap felébred és a férfi ott lesz), a terhelő információ mellé fel kell vennie a listára a szabotázst is. Valami nem volt rendben az imágógépével – vagy szabotázs, vagy mechanikai meghibásodás miatt. Vagy az integráció személyes kudarca miatt. Lehet, hogy az ő hibája. Talán a saját pszichéje utasította el az imágót. Megborzongott. Keze még mindig furcsán bizsergett.

– A poggyászát feldolgozták, és ismét az öné – mondta Három Hínár, belépve Yskandr hálószobájának széthúzódó ajtaján. Mahit kihúzta magát ültében, és igyekezett olyan benyomást kelteni, mint akit nem sújt éppen egy lehetséges neurológiai incidens. – Semmilyen csempészárut nem találtak. Ön egyelőre roppant unalmas barbár.

– Izgalomra számított? – tudakolta Mahit.

– Ön az első barbárom – mondta Három Hínár. – Mindenfélére számítok.

– Bizonyára már korábban is találkozott nempolgárokkal. Ez itt a Világ Ékköve.

– Találkozni valakivel nem ugyanaz, mint összekötőként dolgozni neki. Ön az én nempolgárom, nagykövet asszony. Ajtókat nyitok ki ön előtt.

Az ige általa használt formája eléggé archaikus volt, hogy idiómára utaljon. Mahit megkockáztatta, hogy kevésbé folyékony beszélőnek hat, mint máskor, és válaszolt:

– Az ajtónyitás nem tűnik egy másodosztályú patríciushoz méltó feladatnak.

Három Hínár mosolya élesebb volt, mint a teixcalaani arckifejezések általában; a szemén is látszott.

– Önnek nincs felhőcvikkere. Nagykövet asszony, bizonyos ajtókat tényleg nem tud kinyitni. A Város nem tudja, hogy ön valódi. Különben is, nélkülem hogyan desifrírozná a postáját?

Mahit felvonta a szemöldökét.

– A levelezésem titkosítva van?

– És három hónapos lemaradásban a válaszokkal.

– Az – állt fel Mahit, és kisétált a hálószobából, megkönnyebbülve, hogy legalább ez az ajtó felismerte – Yskandr Aghavn nagykövet levelezése, nem az enyém.

Három Hínár a sarkába szegődött.

– Nincs különbség. Dzmare nagykövet asszony, Aghavn nagykövet úr – billegtette meg a kezét. – Ez a nagykövet postája.

A különbség még annál is kisebb volt, mint ahogy Három Hínár gondolta. Vagyis kisebb lenne, ha az imágó valaha is visszatérne. Mahit rájött, hogy dühös rá, nem csupán aggódik a mechanikai meghibásodás miatt. Yskandr csak annyit bírt megtenni, hogy pánikba esett halott önmaga láttán, belehajszolta Mahitot egy adrenalinválságba, élete legfurcsább fejfájásával ajándékozta meg, és most a nő egyedül maradt a megválaszolatlan levelezéssel, amit a férfi tizenöt évvel teixcalaanibb énje szinte bizonyosra vehető meggyilkolása folytán hátrahagyott, valamint egy humorérzékkel megáldott kulturális összekötővel.

– És titkosítva van.

– Természetesen. Nem igazán lenne tiszteletteljes elmulasztani a nagykövet postájának titkosítását. – Három Hínár odavitt egy tálat, amely csurig volt infohártya-pálcákkal, kis fa, fém vagy műanyag téglalapokkal, amelyek áramköröket vettek körbe, és mindet a feladó személyes ikonográfiája díszítette. Kiemelt egy maréknyit, és úgy tartotta ujjai között, mintha karmokat növesztett volna. – Mivel szeretné kezdeni?

– Ha a levelezés nekem szól, nekem kellene elolvasnom – mondta Mahit.

– Jogilag egyenértékű vagyok önnel – mondta Három Hínár meglehetősen kedvesen.

A kedvesség azonban nem volt elég. Csak mert Mahit szövetségesre vágyott – arra, hogy Három Hínár segítőkész és hasznos legyen, ne pedig közvetlen fenyegetést jelentsen, tekintve, hogy a nőnek a szomszéd szobában kell laknia, és ajtókat nyitogatnia addig, ameddig csak Mahit rá van bízva, tekintve, hogy Mahit még csak most kezdett rádöbbenni arra, hogy a Városban csapdában van, tekintve, hogy a Város panoptikum-szemei számára ő nem valódi –, szóval bármennyire is vágyott erre, attól még Három Hínár nem lesz Mahit akaratának kiterjesztése, hiába állítja, hogy de hát az.

– Talán a teixcalaani törvény szerint – mondta Mahit. – Az állomáslakók törvénye szerint ön egyáltalán nem az.

– Nagykövet asszony, remélem, nem gondolja azt, hogy nem vagyok elég megbízható ahhoz, hogy elkalauzoljam az udvarban.

Mahit vállat vont, és szélesre tárta karját.

– Mi történt az elődöm kulturális összekötőjével? – kérdezte.

Ha Három Hínárt zavarta is a kérdés, nem hagyta, hogy ez kiüljön az arcára. Közönyösen válaszolt:

– Miután letelt a kétéves szolgálata, áthelyezték. Azt hiszem, most már nincs is a palotakomplexumban.

– Hogy hívták? – kérdezte Mahit. Ha Yskandr vele lenne, akkor tudná, a kétéves szolgálat egybevágna az ő első két évével a városban, benne lenne abban az öt évben, amelyre az imágó emlékezett.

– Azt hiszem, Tizenöt Motornak – válaszolt Három Hínár könnyedén, és Mahitnak meg kellett kapaszkodnia Yskandr dolgozóasztalának szélében, ahogy a semmiből elárasztották az összetett érzések: szimpátia és frusztráció, egy arc visszhangja, amint bronzkeretes felhőcvikkert visel, amely az egész bal szemgödrét kitölti az arccsontjától a szemöldökcsontjáig. Tizenöt Motor, ahogyan Yskandr, az imágó emlékezett rá. Emlékvillanás, emlékrajzás, Mahit pedig az imágó után nyúlt, és azt gondolta: Yskandr? De nem talált semmit.

Három Hínár rámeredt. Mahitnak megfordult a fejében, nem sápadt-e vajon. Valószínűleg sápadt és figyelmetlen.

– Szeretnék beszélni vele. Tizenöt Motorral.

– Biztosíthatom – mondta Három Hínár –, hogy sokrétű a tapasztalatom, és igazán szokatlanul kitűnő eredményeket értem el minden vizsgán, ami a nempolgárokkal való együttműködéssel kapcsolatos. Biztos vagyok benne, hogy boldogulunk.

– Asekreta…

– Kérem, nagykövet asszony, szólítson Három Hínárnak, én az ön összekötője vagyok.

– Három Hínár – mondta Mahit, törekedve arra, hogy ne emelje fel a hangját –, szeretném megkérdezni az ön elődjét, hogy az én elődöm hogyan intézte itt az ügyeit, és talán a rendkívül rossz, és a posta mennyiségéből ítélve, igencsak alkalmatlan időben megesett halálának körülményeiről is.

– Á – mondta Három Hínár.

– Igen.

– A halála nagyon alkalmatlan volt, ahogy ön is mondta, de teljesen véletlen.

– Bizonyára, de ő volt az elődöm – mondta Mahit, tudván, hogy ha Három Hínár éppolyan ízig-vérig teixcalaanlitz, amilyennek kinéz, akkor kulturálisan ellenállhatatlannak fog tartani egy olyan kérést, amely az ember társadalmi pozícióját korábban elfoglaló személy bizalmas információinak megszerzésére irányul, mint ahogy Lsel Állomáson is az lenne, ha valaki a jövendőbeli imágójáról kérdezősködne. – És szeretnék beszélni valakivel, aki olyan jól ismerte őt, mint ahogyan mi fogjuk megismerni egymást. – Megpróbálta felidézni az izomemlékét annak, pontosan mennyire kerekítette el Yskandr a szemét egy teixcalaani stílusú mosolyhoz, és érzésre utánozta.

– Nagykövet asszony, teljes mértékben együttérzek a jelenlegi… kellemetlenségei miatt – mondta Három Hínár –, és elküldöm az üzenetet Tizenöt Motornak, akárhol is legyen éppen, a megválaszolt levelezés maradékával együtt.

– …amire nem tudok magam válaszolni, mivel titkosítva van.

– Igen! De én szinte bármelyik standard formát képes vagyok desifrírozni, és a nem standard formák többségét is.

– Még mindig nem magyarázta el, miért van a levelezésem olyan módon titkosítva, hogy én ne oldhassam fel.

– Nos – kezdte Három Hínár. – Egyáltalán nem akarok lenézőnek tűnni. Biztos vagyok benne, hogy az ön állomásán ön rendkívül művelt személynek számít. De a Városban a titkosítás általában egy lírai rejtjellel van sifrírozva, és nem várjuk el a nempolgároktól, hogy azt megtanulják. És egy nagykövet levelezése azért van titkosítva, hogy megmutassuk, a nagykövet intelligens személy, aki jól ismeri az udvart és az udvari költészetet… ez a hagyomány. Nem igazi titkosítás, hanem játék.

– Tudja, Lselen is létezik költészet.

– Tudom – felelte Három Hínár olyan együttérzéssel, hogy Mahit legszívesebben megrázta volna –, de tessék, nézze meg ezt. – Fölemelt egy skarlátpiros, lakkozott infohártya-pálcikát, amelynek két felét kerek aranypecsét zárta le, rajta a Város stilizált képével – a teixcalaani császári jelképpel. – Ez biztosan önnek szól, mai a dátum. – Feltörte a pecsétet, és az infohártya kibomlott a levegőben: egy sor holografikus, teixcalaani ábécével írt szókép, amelyről Mahit úgy érezte, meg kellene értenie. Gyerekkora óta birodalmi irodalmat olvasott.

Három Hínár megérintette a felhőcvikkerét, és azt mondta:

– Ami azt illeti, lefogadom, hogy ezt írásban meg tudná fejteni… ismeri a politikai versformát?

– Tizenöt szótagos jambikus kétsoros strófa, cezúrával a nyolcadik és kilencedik szótag között – mondta Mahit, és csak miután megszólalt, vette észre, hogy inkább hangzik szóbelin vizsgázó jelöltnek, mint Teixcalaan művelt ismerőjének, de nem tudta, ezt hogyan kerülhetné el. – Könnyű.

– Igen! Szóval, a legtöbb udvari kommunikáció megoldókulcsa egy egyszerű transzponálás, amely a nyitó négy strófát tartalmazza az előző szezon legjobb panegirikus költeményéből… vagyis magasztaló költeményéből, de ezt bizonyára tudja, ha képes szótagokat és cezúrákat számolni. Most már hónapok óta Két Kalendárium „Visszanyerés dala” az. Szerezhetek egy példányt önnek, ha igazán maga szeretné desifrírozni a postáját.

– Határozottan szeretném hallani, mit tart a Város a legjobb kurrens panegirikus költészetnek – mondta Mahit.

Három Hínár felhorkant.

– Ön bámulatos. Ezzel a hozzáállással azt hihetném, itt született.

Mahit nem érezte ezt dicséretnek.

– Mit mond? – kérdezte.

Három Hínár hunyorított – pupillája aprókat rángva balra és felfelé mozdult, ahogy mikroizommozgásokkal utasításokat küldött a felhőcvikkerére –, és merőn az infohártyára bámult.

– Hivatalos meghívó a császár szalonjába és szavalóversenyére, amelyet három nap múlva, egy bemutató jellegű diplomáciai bankett keretében rendeznek meg. Felteszem, menni óhajt, igaz?

– Miért ne mennék?

– Nos, ha meg akarja sérteni az elődje összes kapcsolatát, és egyértelművé akarja tenni, hogy Lsel Állomás ellenséges a birodalmi érdekekkel szemben, a bankett kihagyása csodás alkalom erre.

Mahit egészen közel hajolt, annyira, hogy érezte az arcán Három Hínár lélegzetének meleg lüktetését, és a lehető legbarbárabb módon összes fogát kivillantva elmosolyodott. Mahit nézte, ahogy a másik nő megpróbál mozdulatlan maradni és nem visszahőkölni; észrevette a pillanatot, amikor sikerrel járt, és leesett neki, mi történik.

– Három Hínár – szólalt meg ekkor Mahit –, mi lenne, ha feltételeznénk, hogy nem vagyok hülye?

– Megtehetjük – válaszolt Három Hínár. – Önök rendszeresen megsértik mások személyes terét megrovásból?

– Amikor szükséges – mondta Mahit. – Én pedig cserébe feltételezem, hogy ön nem vesz részt semmilyen átlátszó diplomáciai szabotázsban.

– Ez korrekt üzletnek tűnik.

– Tehát elfogadom ő császári felsége kegyes meghívását. Küldje el az üzenetet, és aláírom. Aztán át kell rágnunk magunkat a felgyűlt infohártyákon.

***

A felgyülemlett elmaradás az egész délutánjukat felemésztette, és belenyúlt az estébe is. A többség egy kisebb, de politikailag mégis jelentős nagyköveti iroda szokásos kommunikációja volt – információkérések a kancellári hivatalból és az egyetemekről a lseli szokásokkal, gazdasággal és turisztikai lehetőségekkel kapcsolatban, protokollérdeklődések. Visszahonosítási kérelmek állomáslakóktól, akik teixcalaani űrtérségben laktak, és elegük lett ebből – ezeket Mahit aláírta –, és kisebb mennyiségben belépési kérelmek, amelyeket jóváhagyott és továbbított a „barbár belépővízumokkal” foglalkozó egyik császári hivatalnak. Meglepően sok félig engedélyezett, állomáslakó űrtérségen való biztonságos áthaladásra vonatkozó vízumkérelem volt teixcalaani katonai szállítójárművekre – mindet Yskandr személyes pecsétjével láttak el, de csak keveset írt alá ténylegesen. A félig engedélyezett másolatok semmit nem jelentettek; nem voltak befejezve. Mintha Yskandrt megzavarták volna aközben, hogy hivatalosan engedélyezte volna féllégiónyi teixcalaani hajó belépését Lsel territóriumába. Mahit egy percre eltűnődött a kérelmek számán, és azon, vajon miért nem pecsételték le és írták alá őket egyidejűleg, majd félretette őket egy nyugodtabb pillanatra, amikor fontolóra veheti őket. Ő nem állt készen arra, hogy ilyen mennyiségben teixcalaani hadihajókat engedjen át az állomása szektorán, anélkül hogy legalább valamennyire utánajárt volna annak, miért akarnak ilyen mennyiségben mozogni, függetlenül attól, mivel foglalkozott Yskandr akkor, amikor meghalt.

Egyik kérelem sem a Fölemelkedés Vörös Aratásáé volt. Annak az ő felszedésére küldött hajónak az útját valaki más hagyta jóvá, nem Yskandr. Persze mire a kérelmet fel kellett dolgozni, addigra Yskandr már halott volt. Mahit enyhe rosszulléttel küzdött. Valaki elküldte azt a hajót – ki kell derítenie, kicsoda…

Három Hínár azonban már át is adta neki a következő infohártya-pálcikát, amelyről kiderült, hogy egy figyelmét teljességgel lekötő szerencsétlenség egy hajózási jegyzék importvámjával kapcsolatban, amit fél óra alatt kibogozott volna, ha akkor kellett volna rá válaszolnia, amikor a kérdést feltették, még Yskandr életében. Mahitnak háromszor ennyi időbe telt megoldania, mivel az egyik fél – az állomáslakó – elhagyta már a bolygót, egy másik pedig időközben házasság útján állampolgárságot szerzett, és megváltoztatta a nevét. Mahit kiadta Három Hínárnak, hogy hajtsa fel új nevén az újdonsült teixcalaanlitzet, és idézze be hivatalosan a Csillagközi Kereskedelmi Engedélyezési Hivatal jogi osztályára.

– Csak gondoskodjon róla, hogy megjelenjen, és befizesse az importvámot a rakományra, amit az Állomásom egyik polgárától vett, akárhogy is hívják – mondta Mahit.

Mint kiderült, a név, amelyet a férfi választott, a Harminchat Minden Terepre Alkalmas Tundrajáró volt, ami Mahitot és Három Hínárt is döbbent csendbe taszította.

– Senki nem nevezne így egy gyereket – panaszolta Három Hínár egy pillanat múlva. – Nincs semmi ízlése. Még akkor sem, ha a szülője vagy a bölcsőtársasága alacsony hőmérsékletű bolygóról származik is, rengeteg tundrával, ahol nagy szükség van terepjárókra.

Mahit hirtelen támadt értetlenséggel ráncolta homlokát, amikor élénk emlékként eszébe jutott korai nyelvi képzése Lselen, amikor az egész osztályt arra biztatták, hogy találjanak ki teixcalaani neveket maguknak, amíg a nyelvet tanulják. A Kilenc Orchideát választotta, mert az akkori kedvenc, a jövendőbeli Tizenkét Napkitörés császár bölcsőtársának kalandjairól szóló teixcalaani regényének hősnőjét Öt Orchideának hívták. Nagyon teixcalaani dolognak érezte, hogy a kedvenc könyve alapján választ nevet. Akkoriban azt gondolta, a többi gyerek választott neve sokkal kevésbé szerencsés, és nagyon felsőbbrendűnek érezte magát. Most, a teixcalaani űrtérség közepén az egész epizód nemcsak egoistának, de abszurdnak is tűnt. Azért megkérdezte Három Hínárt:

– Mégis hogyan nevezik el magukat önök, teixcalaanlitzek?

– A számok szerencsehozóak, vagy olyan tulajdonságokra utalnak, amiket az ember a gyerekének szeretne, vagy divat diktálja őket. A „Három” örökzöld, mint az összes kis szám; a Hármak állítólag stabilak és újítóak, mint egy háromszög. Nem borulnak fel, képesek eljutni gondolati csúcsokra, ilyesmi. Ez a személy, aki a Harminchatot választotta, csak újgazdag városlakónak akar tűnni általa, ami kicsit buta dolog, de nem olyan vészes. A rosszabbik fele a „Minden Terepre Alkalmas Tundrajáró”. Úgy értem… Vér és napfény, ez technikailag engedélyezett, beleesik az élettelen tárgyak vagy építészeti elemek kategóriájába, de ez szörnyen… A szép nevek a növények, virágok és természeti jelenségek nevei. És azok nem állnak ennyi szótagból.

Mahit eddig még nem látta Három Hínárt ennyire szenvedélyesnek, és igazán nehéz volt nem kedvelnie. Az asekreta vicces volt. A Harminchat Minden Terepre Alkalmas Tundrajáró még viccesebb.

– Amikor a nyelvet tanultam – mondta, úgy döntve, ő is megoszt valamit magáról, cserébe ezért a kis kulturális társalgásért, elvégre ha együtt fognak dolgozni, akkor együtt kell dolgozniuk –, teixcalaani stílusú neveket kellett választanunk magunknak, és az egyik osztálytársam… az a fajta diák, aki tökéletes pontszámot ér el a vizsgákon és borzasztó az akcentusa… 2e Aszteroidának nevezte el magát. Az irracionális számnak. Azt gondolta, okos.

Három Hínár eltöprengett ezen, aztán felkuncogott.

– Az is – mondta. – Ez eszméletlen.

– Tényleg?

– Hogyne. Olyan, mintha az egész személyiségedből önmagadat gúnyoló viccet csinálnál. Megvennék egy Kettő-E Aszteroida által írt regényt, valószínűleg szatíra volna.

Mahit nevetett.

– A szóban forgó személy nem volt elég ravasz a szatírához – mondta. – Borzasztó osztálytárs volt.

– Olyannak is hangzik – helyeselt Három Hínár –, de merő véletlenségből ravasz is, ami még jobb. – Azzal átadta a következő infohártya-pálcikát, és nekilátott desifrírozni a következő problémát, amit Mahitnak meg kellett oldania.

Az egész délután munkával telt. Olyan munkával, amiben Mahit jó volt, amire kiképezték, még ha az űrlapok nehezen érthetőek és teixcalaaniak voltak is, és Három Hínár rejtjeloldó képességeire volt szükség hozzájuk. Napnyugtakor Három Hínár mindkettejüknek kis tálkányi tésztabatyuba töltött fűszeres húst rendelt, leöntve vörös olajjal ízesített krémes, félig erjesztett szósszal, és megnyugtatta Mahitot, hogy nagyon kevéssé valószínű, hogy bármire allergiás lenne az ételben.

– Ez ixhui – magyarázta. – Kisbabákat etetünk vele!

– Ha meghalok, még három hónapig senki nem fog válaszolni a levelekre, és akkor mi lesz önnel? – kérdezte Mahit, és felszúrt egy húsos batyut a kétágú villára, amelyet az ételhez adtak. Amikor beleharapott a gombócba, az zamatosan és melegen áradt szét a szájában. A vörös olaj finoman fűszerezett volt, épp csak annyira csípős, hogy elidőzzön a nyelvén, és elgondolkoztassa az idegmérgek hatásairól, mielőtt kellemesen csillapult volna. Mahit hirtelenjében farkaséhesnek érezte magát. Az űrhajó óta nem evett semmit.

Valamennyire megnyugtató volt látni, hogy Három Hínár ugyanilyen lelkesedéssel falja fel a saját tálkányi ixhuiját. Mahit meglengette felé a villát.

– Ez túl finom ahhoz, hogy kisbabák kapják – mondta.

Három Hínár a teixcalaanlik vigyorának megfelelő gesztussal tágra nyitotta a szemét.

– Munkaétel. Bármi, ami túl finom ahhoz, hogy lassan fogyasszuk.

– És akkor gyorsabban térünk vissza a munkához?

– Kezdi kapiskálni.

Mahit félrebillentette a fejét.

– Ön olyan alkat, aki mindig dolgozik, igaz?

– Ez benne van a munkaköri leírásomban, nagykövet asszony.

– Hívj Mahitnak, kérlek – mondta Mahit –, és bizonyára akadnak kevésbé segítőkész kulturális összekötők.

Három Hínár majdhogynem önelégültnek tűnt.

– Ó, dögivel. De a kulturális összekötő a megbízásom. A munkám megnevezése asekreta.

Hírszerzés, protokoll, titkok – és ékesszólás. Már ha nem hazudott az a sok irodalom, amit Mahit életében a Városról olvasott.

– És mi ez a munka?

– Politika – felelte Három Hínár.

Elég pontos megfelelés az irodalomhoz képest.

– Miért nem mesélsz akkor ezekről a katonai szállítóvízumokról? – fogott bele Mahit, de ebben a pillanatban az ajtó olyan akkordot megszólaltatva csendült fel, amitől megrándult az arca, Három Hínáron azonban nem látszott, hogy eufóniát nélkülözőnek hallaná.

Három Hínár az ajtóhoz ment, és a fali billentyűzeten beütött egy kódot. Mahit figyelte az ujjait, és igyekezett minél többet megjegyezni a számsorból. Bizonyára képes lesz működtetni a saját lakosztálya számzárját. (Hacsak nem fogoly. Mennyire volt szűkre szabva a Város definíciója a valódi emberekről, akik mozoghattak benne? Bárcsak megkérdezhette volna Yskandrt!) Miután elfogadta a kódot, a fali konzol kivetítette a kint várakozó arcát, nevét és címeinek sorát, amelyek zömök aranybetűkkel lebegtek a feje fölött. Fiatal, széles arcú, bronzbarna bőrű férfi volt, sűrű, fekete haja a birodalmi művészek által annyira kedvelt alacsony homlokba hullott. Mahit fölismerte a halottasház bemutatóterméből. Tizenkét Azálea, a hármas számú megkülönböztethetetlen udvaronc, akire nézve viszont Mahitnak az a benyomása támadt, hogy egy másik kultúra makulátlan férfiszépség-ideáljának jelenlétében van. Különösnek érezte, hogy ez nem vált ki belőle semmit. A férfi olyan volt, mint egy műalkotás. Tizenkét Azálea, elsőosztályú patrícius, mondta róla Három Hínár, vagyis legalább névről ismerte, és nem csak hallomásból.

– Fogalmam sincs, ő mit akar – mondta Három Hínár, ami arra utalt, hogy talán a hírneve is közrejátszhat benne.

– Engedd be – mondta Mahit.

Három Hínár határozottan a fali konzolra nyomta a hüvelykujját (mi van, ha ujjlenyomatkódolt a zár? De a teixcalaanlitzek bizonyára nem használnak ilyen elmaradott technológiát), és az ajtó beengedte Tizenkét Azáleát narancssárga ruhaujjával és krémszínű hajtókájával egyetemben. Mahit felkészült arra, hogy Yskandr nélkül kell átvészelnie az üdvözlési protokoll teljes sorát (elvileg nem kellett volna ilyesmi miatt aggódnia), de még éppen csak elkezdte a bemutatkozást, amikor Tizenkét Azálea megszólalt: – A lakosztályához jöttem, igazán nem kell fáradnia. – Azzal elviharzott Három Hínár mellett, homlokán szeretetteljes puszit, arcán mélységes bosszúságot hagyva, és leült a díványra.

– Dzmare nagykövet asszony – mondta –, szívélyesen üdvözlöm a Világ Ékkövében.

Három Hínár tágra nyílt szemmel letelepedett mellé, szája sarka láthatóan felfelé húzódott.

– Azt hittem, elhagytuk a formalitásokat, Szirom – mondta.

– A formalitás hiánya nem fosztott meg az udvariasságomtól, Nád – felelte Tizenkét Azálea, majd széles, egyáltalán nem teixcalaani vigyort villantott Mahitra, amitől enyhén eszelősnek látszott. – Remélem, nem volt önhöz túl goromba, nagykövet asszony.

– Szirom, muszáj ezt? – kérdezte Három Hínár.

Beceneveken szólították egymást. Ez… bájos volt, ugyanakkor nevetséges és zavarba ejtő is.

– Egyáltalán nem volt goromba – mondta Mahit, mire Három Hínár színpadias hálával nézett rá. – Üdvözlöm Lsel Állomás diplomáciai területén. Miben segíthetek azon kívül, hogy hagyom, hogy felelevenítse kapcsolatát az összekötőmmel?

Tizenkét Azálea arcára aggodalmas kifejezés ült ki, amiről Mahit gyanította, hogy csupán vékony máz a sokkal szalonképtelenebb – de őszintébb –, izgatott kíváncsiság fölött. Rendkívül terhes volt számára, hogy minden egyes teixcalaanlitz, akivel találkozik, feltételezi, hogy csak annyira agyafúrt, mint egy légzsilip, és csak az emberek felszínét ismeri fel: az egyenruhákat és az aggodalmas arckifejezéseket. Eltűnődött, vajon mennyi időbe fog telni, mire bárki is komolyan veszi.

– Aggasztó információim vannak – kezdte Tizenkét Azálea – az ön elődjének tetemével kapcsolatban.

Nos. Talán a komolyan vétel most kezdődik. (És talán helyes volt az azonnali feltételezése, hogy Yskandr nem halhatott meg véletlenül; nem vallott volna rá. És ha már itt tartott, a Városra sem lett volna jellemző.)

– Gond van a testével?

– Lehetséges – mondta Tizenkét Azálea, intéssel jelezve, hogy egészen biztosan van valami gond, csak az a kérdés, milyen természetű.

– Mintha bizony a pusztán lehetséges kedvéért a dolgomba ütnéd az orrodat, Szirom – jegyezte meg Három Hínár.

– Felvetném, hogy az elődöm teste az én dolgom – mondta Mahit.

– Ezt már megbeszéltük, Mahit – mondta Három Hínár élénken. – Jogi egyenértékűség…

– De nem morális egyenértékűség – mondta Mahit –, különösen, ha egy lseli állampolgárról van szó, mint amilyen az elődöm is. Mi a gond?

– Miután Négy Emelő ixplanatl elhagyta a bonctermet, maradtam még egy kicsit a hullával, és használtam a terem képalkotó felszerelését – mondta Tizenkét Azálea. – Jelenlegi megbízatásom az Információs Minisztériumban… nempolgárokkal dolgoztam együtt az orvosi és kisegítő lehetőségek iránti szükségleteik kapcsán itt-tartózkodásuk idején… felkeltette a kíváncsiságomat a nempolgárok fiziológiája iránt… némelyek nagyon különböznek a humánoktól! Nem azt akarom persze ezzel sugallani, nagykövet asszony, hogy Lsel Állomás nem emberi, távolról sem. De kielégíthetetlen a kíváncsiságom, kérdezze csak Nádat, asekreta kadét korunk óta ismer engem.

– Kielégíthetetlenül kíváncsi, és gyakran nyakig ül a pácban, különösen, ha érdekes törvényszéki orvostanról vagy különleges egészségügyi módszerekről van szó – mondta Három Hínár. Mahit látta a feszültséget az állán és a szája elkeskenyedését. – Térj a tárgyra! Két Rózsafa küldött, hogy ellenőrizz?

– Mintha bizony bárki lótifutija lennék, Nád, még ha az információs miniszterről is van szó. A lényeg az, hogy ott maradtam még egy kicsit, és megvizsgáltam a nagykövet elődjének hulláját. És az a hulla nem teljesen szerves.

– Micsoda? – fakadt ki Három Hínár ugyanabban a pillanatban, hogy Mahit nagy nehézségek árán elharapott egy állomáslakó káromkodást.

– Hogyhogy? – kérdezte. Talán Yskandr kicseréltetett egy leépülő csípőcsontot. Az ártalmatlan és megmagyarázható volna, és sokkal feltűnőbb, mint a férfi koponyaalapjában fészkelő implantátum, amely először is ellátta a saját imágójával, majd felvételt készített tudása, énje és emlékezete összességéből – ez volt az imágónyomat, amelyet tovább kellett adnia a soron következőnek.

– Az agya tele van fémmel – mondta Tizenkét Azálea, kioltva még ezt a rövid életű reményt is.

– Repeszek? – kérdezte Három Hínár.

– Nem voltak sebek. Hidd el nekem, a halottasházi segéd észrevette volna, ha vannak rajta sebek. A képalkotó teljes testes szkennelése sokkal alaposabb. Nem tudom elképzelni, miért nem kerítettek rá sort korábban… talán mert annyira nyilvánvaló volt, hogy a nagykövet anafilaxistól halt meg…

– Érdekelne, miért gondoltad azonnal azt, hogy repeszek is lehetnek – szólt közbe Mahit gyorsan, igyekezve elterelni a beszélgetést a legveszélyesebb témáról. Segítene, ha tudná, hogy Yskandr elárult-e bármit az imágóműködésről – de még a saját Yskandr-verzióját sem kérdezhette meg, és honnan tudná akár az a változat, hogy mit tett a… folytatása? Mit tenne a folytatása… mit művelt az azóta eltelt időben?

– A Város időnként ellenséges – mondta Három Hínár.

– Vannak balesetek – tette hozzá Tizenkét Azálea. – Az utóbbi időben. Valaki tévesen használja a felhőcvikkerét, a Város túlreagálja…

– Nem olyan probléma, amivel neked bármikor is foglalkoznod kell – nyugtatta meg Három Hínár vidáman, amit Mahit egyáltalán nem vett be.

– Az elődömnek volt felhőcvikkere? – kérdezte.

– Sejtelmem sincs – válaszolta Három Hínár. – Magának őfelségének, Hat Égtájnak kellett volna engedélyeznie. A nempolgároknak nincs… A kapcsolat a Várossal állampolgári jog, ez jár a teixcalaanlitzeknek.

Járt a teixcalaanlitzeknek, és a felhőcvikker ajtókat nyitott meg, és a jelek szerint az embert nagyobb kockázatú szférába helyezte. Mahit fejében megfordult, vajon milyen hatékonyan követik a felhőcvikkerek a teixcalaani állampolgárok mozgását, és pontosan ki figyeli ezeket az információkat.

– Mindegy, volt-e felhőcvikkere vagy sem – vágott közbe Tizenkét Azálea –, amije viszont van, az nagy mennyiségű titokzatos fém az agytörzsében, és azt gondoltam, hogy talán önnek tudnia kellene róla, nagykövet asszony, mielőtt valaki az önébe is betelepít egyet.

– Szívderítő vagy, mint mindig, Szirom.

– Ki más tud még erről? – kérdezte Mahit.

– Nem mondtam el senkinek – mondta Tizenkét Azálea, és szerényen összekulcsolta kezeit kabátja hosszú ujjainak rejtekében. Mahit kihallotta a ki nem mondott „egyelőre” szót, és eltűnődött, mit akar tőle ez a férfi.

– Miért mondta el nekem? A nagykövetnek mindenféle beültetése lehetett… például egy epilepszia-pacemaker… azok elég gyakoriak, ha az epilepszia idősebb korban fejlődik ki – vetette be a standard hazugságot az imágógépről, amit azoknak tartogattak, akik nem Lselről származtak. – Felteszem, itt is léteznek, egy olyan nagyszerű civilizációban, mint Teixcalaan. Kikereshette volna a nagykövet orvosi aktáját, hogy kiderítse, anélkül hogy ennyit fáradt volna.