Copyright © Anne L. Green, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-47-6

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala, 2015

A sötétség fogságában, 2015, 2018

Eltitkolt múlt, 2016 • Viharos érzelmek, 2016

Törékeny vonzerő, 2017 • Elvarratlan szálak, 2017

Ördögi kísértés, 2018

Csábító 1–3., 2018–2019

Bűnös viszony 1–2., 2019–2020

Elfojtva 1–2., 2020–2021

Biztos menedék 1–2., 2020–2021

Hatalom, mámor, Toszkána 1–3., 2021–2022

Perzselő románc Provence-ban 1–2., 2022

Toszkán lázadó 1–3., 2023 • A hűség pokla, 2023

Smaragd sziget 1–2., 2024

Eltitkolt múlt – Bővített, javított kiadás, 2024

Toszkán borbáró, 2024

Elvarratlan szálak – Bővített, javított kiadás, 2024

Lapokba zárt titkok, 2024

Ördögi kísértés – Bővített, javított kiadás, 2025

Sorsdöntő pillanat, 2025

Rejtély a toszkán napfényben, 2025

Kincs a toszkán hó alatt, 2025

Tövisek a toszkán liliomok között, 2026

Arcátlan csábító – Bővített, javított kiadás, 2026

Nikónak, aki legnagyobb sajnálatomra nem létezik.

Te adtad vissza az elveszett hitem.

Köszönöm neked!

Ez a történet arról szól, mi lett volna, ha…

Kislányomnak, aki legalább annyi energiát fektetett ebbe a történetbe, mint én.

Együtt tanultuk meg, mit is jelent a türelem.

OLIVIA

Prológus

„Mindig úgy képzeltem, hogy az asszonyok azért ölnek ritkán, mert nagyobb, szeretőbb, gyengédebb szívet adott nekik a Jóisten, mint a férfiaknak. Ha mégis gyilkos gondolataik támadnak, azok dühből, féltékenységből vagy félelemből fakadnak.”

(R. Kelényi Angelika: Az ártatlan)

Meghalt. Az öcsém halott, és értelmetlen halála teljesen a padlóra küldött. Egy átkozott autóbaleset, ami elszakította élete fonalát. Nem találtam a helyem. Az elkeseredés, a reményvesztettség érzése kerekedett felül bennem, hiszen már nem tehettem érte semmit. De a bosszú is egyfajta vágy, börtön, kötöttség. A Kevin miatt érzett lelkiismeret-furdalással már elkéstem. A tomboló düh elnyomta bennem a gyászt. Éppen ezért nem hagyhattam mindezt viszonzás nélkül. Amikor a bosszúvágy megszületett, mintha a jó és a rossz helyet cserélt volna bennem. Megmérgezték a lelkem. Legszívesebben ordítottam, üvöltöttem volna a tehetetlenségtől. Nem érdekelt, milyen áron, elhatároztam, megfizetnek mindenért. Két sírt ástam. Egyet az ellenségemnek, egyet magamnak. Éreztem, nem számít, mi lesz velem. Már nem hittem, hogy a jó erősebb a gonosznál, hogy a szeretet hatalmasabb a gyűlöletnél, a megbocsátás erősebb a bosszúnál. A fájdalom, ami a lelkemet marcangolta, erőt adott. Erőt a bosszúhoz. Erőt mindhalálig!

NIKO

Egy dologra vagyok
képes: oltalomra

„A fény úgy hiszi, gyorsabban haladhat minden másnál, de téved. Bármilyen gyorsan is halad a fény, a sötétség előbb ért oda, és már ott vár reá.”

(Terry Pratchett)

Hová a pokolba tűnt ez a nő? Komolyan az őrületbe kerget. Elmegy egy éjjeli razziára, és utána fel sem hív? Nem veszi fel a telefont és nem jelentkezik. Vajon mi történhetett? Aggódtam érte, így rákerestem a GPS-jelére. Philadelphiát mutatta a helyzetmeghatározó. Hogy a búbánatba került ő oda? Hát nem úgy volt, hogy a telepre megy lefülelni a tetteseket? Mibe keveredhetett már megint? Komolyan, egy percre sem lehet magára hagyni?

Még a fejem vakargattam, amikor érkezett tőle egy rövid üzenet:

„Ne haragudj, de most képtelen vagyok bárkivel is beszélni. Haza kellett utaznom. Pár nap múlva kereslek. Talán…”

Valamiért az az érzésem támadt, hogy ez nem a szokásos szurkálódás.

„Ha segítségre van szükséged, én itt vagyok. Remélem, semmi komoly” – válaszoltam sebesen, kihasználva, hogy legalább kommunikál velem.

„Meghalt az öcsém” – érkezett a rövid válasz.

Hogy az a… Hosszan meredtem a készülékre. De hát mi a fene történt?

„Nagyon sajnálom, Olivia! Ha szükséged lenne rám, ne habozz keresni!” – Erre már nem érkezett felelet. Azonnal átrohantam a szomszédos épületbe. Reméltem, hogy a barátnője otthon van. A kisírt szeme elárulta, hogy hozzá is eljutottak már a hírek.

– Mi a fene történt? – kérdeztem köszönés helyett.

– Meghalt az öccse, Kevin – tárta ki előttem az ajtót.

– Tudom, de mégis hogyan?

Zaklatottan jártam fel s alá. Tudtam, milyen fontos volt a srác Oliviának, így sejtettem, mennyire ki lehet borulva. Szinte feszített belülről, hogy nem rohanhattam azonnal utána, nem láthattam, nem foghattam meg a kezét.

– Állítólag autóbaleset. Elkötötte az autót, ami az anyja pasijáé volt. Senki nem tudja, hogyan történt. Frontálisan ütközött egy kamionnal. Olivia most indult el az azonosításra.

Még a vér is meghűlt bennem.

– Micsoda? Miért pont ő? – túrtam a hajamba. – Ki fog készülni – ráztam a fejem. – Utánamegyek – jelentettem ki, és megindultam az ajtó felé. Nem mérlegeltem, egyetlen dolog lebegett a szemem előtt: Oliviának szüksége van valakire. Valakire… és az a valaki én akartam lenni.

– Niko! – kiáltott utánam Kirsten. – Vigyázzon rá, de szépen kérem, ne bántsa meg! Tudom, hogy szüksége van most valakire, de félek, nem jó ötlet pont magát odaengednem – szipogta.

– Sosem bántanám őt – torpantam meg. Meglepődtem az őszinteségén.

– Tudom, hogy szándékosan nem, de…

Nem fejezte be a mondatot, csak vádlón nézett rám.

– Ne aggódjon! Ígérem, mindent elkövetek, hogy mielőbb a régi legyen! – bólintottam, és már rohantam is tovább. Összeszedtem néhány holmim, és indultam Philadelphiába. Egész úton idegesen doboltam az ujjaimmal a kormányon. Istenem, biztos, hogy romokban hever! Ugyanakkor egy belső hang azt súgta, ebből nekem ki kellene maradnom. Talán ez az utolsó esélyem, hogy kilépjek az életéből, és végleg felszívódjak. Nem kéne hagynom, hogy erősebbé váljon ez a kötődés. Életemben hosszú ideje először mégis a szívemre és nem az eszemre hallgattam. Olivia túl fontossá vált számomra ahhoz, hogy hátat fordítsak neki.

Pár órával később megérkeztem a szülei házához, a címet a hacker képességeimnek köszönhetően nem volt nehéz kideríteni. Az idegességtől nem igazán tudtam mérlegelni. Járőröktől hemzsegő házban mutatkoznom sem volt épp a leghelyesebb, mégis becsengettem. Eltartott néhány percig, mire egy könnyes tekintetű asszony végre kinyitotta az ajtót.

– Jó reggelt! Oliviát keresem. A ba… barátja vagyok, Niko – hebegtem.

Ezt nem igazán gondoltam végig.

– Olivia nincs itt. Eltűnt – szipogta a nő.

– Eltűnt? – ismételtem meg. – Hogyhogy eltűnt? – emeltem fel a hangom.

– Amióta bement azonosítani a fiamat, senki nem tud róla semmit. Az utolsó információnk az, hogy teljesen kiborult, és elszaladt. Rettenetesen aggódom érte – temette az arcát a kezébe. – Nem bírnám elviselni, ha neki is baja esne – zokogott.

– Ne legyél vészmadár! – lépett mellé egy férfi. Ő lehetett az új férje. Oliva keveset mesélt róla, de ennyi is elég volt, hogy tudjam, nem igazán kedvelik egymást. – Biztos csak egyedüllétre vágyott – simogatta a nő hátát.

Ez nem hangzik jól. Nagyon nem.

– Ötletük sincs, hogy hová vagy kihez mehetett? – érdeklődtem. Én is egyre nyugtalanabbá váltam. Mindketten rázták a fejüket.

– Rendben, azért köszönöm. Ha megtalálom, hazahozom – búcsúztam el.

– Nagyon hálásak lennénk érte. – Az anyja szeme tele volt félelemmel.

– Nem tudom, hol kezdhetné – szólalt meg a férfi. – Már minden barátját végigtelefonáltuk, senki nem tud róla semmit.

– Megvannak a módszereim, ne aggódjanak! Ha valaki, akkor én megtalálom – jelentettem ki magabiztosan.

Az autóban felcsaptam a laptopom, és bemértem Olivia mobilját. A város középpontja felé mutatott. Beindítottam az autót, és követtem a jelet. A koordináták egy felhőkarcolóhoz vezettek. Megnyugodtam, amikor láttam, hogy az autója a parkolóban áll. Megvan! Körülkémleltem, és igyekeztem pontosabb adatokat lekérdezni a hollétéről. Bent kell lennie. Ekkor rettenetes gondolatom támadt, ezért egyenesen a tetőre mentem. Amikor kiléptem a liftből, ott ült előttem kővé dermedve, törökülésben a felhőkarcoló peremén, egy üres whiskysüveg társaságában, vészesen közel az épület széléhez. Részben megkönnyebbültem, hiszen megtaláltam, de a levegő is belém szorult, amikor belegondoltam, mi minden cikázhat a fejében. Tétováztam, mitévő legyek.

Az első gondolatom az volt, hogy felhívom az édesanyját, és megmondom, hol találja. Nem akartam Oliviát jobban felkavarni a jelenlétemmel, biztosra vettem, hogy legkevésbé sem az én társaságomra vágyik, ugyanakkor ismertem a nem éppen felhőtlen kapcsolatát az anyjával. Elnéztem a mozdulatlanságát, a kiürült üveget, és képtelen voltam otthagyni a lányt. Nem ment. Egyre közelebb léptem hozzá. Meredten bámult maga elé a semmibe, félelmetes volt, hogy tudomást sem vesz a környezetéről. Megálltam a háta mögött, majd leültem a perem szélére, közvetlenül mellé. Nagyot sóhajtottam, innen ugyanis már képes lettem volna megakadályozni, ha netán valami őrültséget csinál. Meg sem mozdult, mintha észre sem vett volna.

– Mindenkire a frászt hoztad – suttogtam magam elé. Továbbra sem vett rólam tudomást. Felém se pillantott. – Annyira aggódtam érted! Amióta az édesanyád közölte, hogy eltűntél, szinte rettegtem, hogy esetleg történt veled valami.

– Már vártalak – motyogta alig hallhatóan. – Késtél. Azt hittem, gyorsabb leszel – közölte szemrehányóan, de meglehetősen kábának tűnt. Alaposan kiütötte magát. A vallomása váratlanul ért. Hinni akartam, hogy a részegek mindig igazat mondanak, de most még az a tudat sem vigasztalt, hogy hiányoztam neki. – Nem akartam beszélni senki mással – pusmogta, de meg sem mozdult. – Féltem, nem érsz ide időben.

– Időben? – hökkentem meg. – Mégis mihez?

Nem válaszolt, csak meredt maga elé. Nagy levegőt vettem, és letekintettem a mélybe. Te jó szagú atyaúristen, de magasan vagyunk! – szörnyedtem el.

– Olyan könnyű lenne véget vetni ennek az egésznek… – hunyta le hosszan a szemét.

– Az nem lenne megoldás – húzódtam még közelebb.

– Attól függ, kinek – horkant fel. – Anyámnak biztos az lenne. Ő az életbiztosításom kedvezményezettje – vonta meg a vállát. – Biztos kapóra jönne neki némi könnyen szerzett pénz.

– Ne mondj ilyet! Amúgy meg öngyilkosság esetén egy vasat sem fizet a biztosító – okoskodtam, hogy szóval tartsam.

– Nem véletlen. Éppen ezért… – De nem fejezte be a mondandóját, újra a mélységet méricskélte.

– Olivia, nem vagyok jó ebben – töröltem izzadt tenyeremet a nadrágomba. Régen féltem már ennyire attól, hogy elveszítek valakit. – Nem tudom, mit mondhatnék – ismertem be.

Nehéz volt megtalálni a szavakat. Rettegtem, hogy egyetlen rossz mozdulat, és vége. Végem. A francba is, lehet, hogy a barátnőjének van igaza. Erre az egészre nem én vagyok a legalkalmasabb. Miért is vágyna egy olyan nő, mint ő egy ilyen helyzetben pont olyan fickóra, mint én? – morfondíroztam. A francba! De mégis én ülök itt. Nekem kell megakadályoznom a legrosszabbat.

– Nem kell mondanod semmit – pillantott először felém. – Elég, hogy itt vagy velem – hajtotta a fejét a vállamra. Átkaroltam, és együtt néztünk tovább a semmibe.

– Tudom, hogy nagyon szeretted Kevint – vigasztaltam.

– Nem tudok felmentést adni magamnak. Elmenekültem, itt hagytam, nem gondoltam rá, vajon ő mit élhet át. Az én hibám minden. Ha nem csak önmagammal foglalkozom, akkor talán észrevettem volna valamit, ami miatt Kevin ezt az utat választotta. Ha csak kicsivel jobban odafigyelek rá, akkor talán segíthettem volna – törölte le kibuggyanó könnyeit.

– Sajnálom, Olivia – vontam szorosan az ölelésembe –, de te is tudod, hogy ez nem igaz. Nem emésztheted és hibáztathatod magad.

– Neked köszönhetem, hogy nem haraggal a szívében halt meg – pillantott rám hálásan. Eszembe juttatta, amikor először megnyílt nekem, és mesélt az öccse problémájáról a rendőrséggel. Akkor azt tanácsoltam neki, ne támadjon, legyen inkább megértő a testvérével. Megfogadta, és minden jobbra fordult. Legalábbis azt hittük…

– Ne butáskodj! Hiszen ő mindig is szeretett téged. A harag, ami a lelkében dúlt, nem feléd irányult. Szerintem ezt te is tudod – fontam köré a karom.

– Addig nem nyugszom, amíg a felelősök meg nem fizetnek. Nem számít, mibe kerül. Nem lehet akkora áldozat – préselte össze az ajkát, de a könnye patakokban folyt. Az ujjbegyemmel töröltem le az arcát.

– Nem értelek, Olivia, hogy mi benned ez a végtelen harag. Ki az, akin bosszút állnál?

Meglepetten nézett a szemembe.

– Nem véletlen baleset volt – magyarázta. – Kevint valaki szándékosan taszította a kamion elé.

Döbbenten hőköltem hátra.

– És tudják, ki tette? – akartam többet megtudni.

– Senki nem tud semmit. Még nyomoznak, de adja isten, hogy a nyomozók előbb találják meg őket, mint én!

– Nem szabad ilyeneken gondolkodnod! A bosszú a legveszedelmesebb érzés. Hajlamos megváltoztatni az ember jellemét. Hidd el nekem, nem ez a megoldás!

– A halála olyan értelmetlen! – sírta el magát. Rámarkolt a dzsekimre, és megrángatott.

– Értelmes halál nem létezik – túrtam bele a hajába.

– Igazad van. A halál úgy, ahogy van, értelmetlen – fúrta az arcát a mellkasomba, és zokogni kezdett. – És mi értelme az életnek, ha így érhet véget? – rázta a fejét. Rám emelte könnyektől csillogó, gyönyörű zöld szemét.

– Csak a keserűség beszél belőled. Az életednek igenis van értelme, ha értelmet adsz neki – halkultam el, majd ő szólalt meg újra.

– Tudod, mit vágott a fejemhez Kevin, amikor utoljára találkoztunk? „Egy robotpilóta vagy, Via. Leszedálod az érzéseidet.” Igaza volt. Csakhogy én élni akarok végre. Élnem kell. – Egyre erősebben szorította a karomat.

– Ehhez először fel kellene nyitnod a képzeletbeli kagylóhéjat – cirógattam meg könnyáztatta arcát. – Olyan burokkal vontad körül magad, ami áthatolhatatlan. Lépj ki belőle! Adj esélyt az érzelmeknek! – könyörögtem neki.

Esetlenül a nyakamba csimpaszkodott, feljebb húzódott, és váratlanul az ajkamra tapadt. A döbbenettől képtelen voltam mozdulni, ami egyébként sem lett volna könnyű, mert a tarkómat erősen fogva tartotta. A csókja olyan heves volt, és követelőző, hogy nem tudtam megvonni magamtól. Mohón visszacsókoltam. Élvezni akartam, csak egy kicsit, és ettől kezdtem elveszíteni a kontrollt. Morogtam, mint egy vadállat, és azon kaptam magam, hogy egyre többet akarok.

– Nem szabad – lihegtem, amikor sikerült tőle elszakadnom. Levegőért kapkodtam. Szédültem, de nem az alattam tátongó mélység miatt. Olivia is kábának tűnt… és spiccesnek. Erősen spiccesnek. Feltápászkodtam, felhúztam őt is, és visszaléptem vele a peremről.

– Hazaviszlek – nyeltem nagyokat.

– Haza? Mégis hová haza? – nevetett keserűen. – Nekem nincs otthonom. Ha a szülői házra gondolsz, felejtsd el! – rázta elszántan a fejét. – Nem szeretnék találkozni anyámmal – kapaszkodott meg bennem. Tisztában voltam vele, hogy nemcsak saját magát, de az anyját is ugyanolyan felelősnek tartja az öccse haláláért. – Nem bírnám ki. Csendre vágyom, és nyugalomra – rimánkodott nekem.

Éreztem, hogy minden ízében remeg. Teljesen kivoltak az idegei.

– Akkor hová akarsz menni? Vissza New Yorkba? – érdeklődtem, mire megrázta a fejét.

– Nem tehetem. A közelben kell maradnom – mélázott el, majd rám emelte a tekintetét. – Rabolj el vagy ments meg! Nevezd, ahogy akarod, csak rejts el engem! Nem akarok most senkivel sem beszélni – vetette magát a karomba. Nagy levegőt vettem, a szememet forgattam. Ha ezt kicsit hamarabb kéri tőlem…

– Megoldjuk! Gyere velem! – húztam magam után, de igen erőtlennek tűnt. Jobbra-balra botladozott. Meguntam az ügyetlenkedését, és felkaptam az ölembe. Halk kuncogást hallatott.

– Hát ehhez is le kellett részegednem – hajtotta megadóan a vállamra a fejét. – Kár, hogy ennyit vártál ezzel! Nem fogok holnap emlékezni semmire – sóhajtozott.

– Mire is akarsz emlékezni pontosan? – szálltam be a liftbe, karomban a kis védencemmel.

– Most jön az a rész, hogy te foglyul ejtesz, és soha senki nem talál ránk.

– Erre vágysz, Olivia? – suttogtam a fülébe.

– Nem vágyom én már semmire – ejtette le a teste mellett a kezét.

– Peched van, mert én nem zsákmányként tekintek rád. Nem begyűjteni akarlak, hanem meghódítani.

– Jelen állapotomban nem állok készen a befogadásra.

Jót nevettem volna a kétértelmű megjegyzésén, ha nem kezd el újra sírni.

– Semmi baj! – vigasztaltam. – Ismerek egy helyet félúton New York és Philadelphia között. Egy gyönyörű, csendes kis zugot. Ott majd összeszeded magad.

– Nekem mindegy, hová viszel, és mit csinálsz velem.

– Jelenleg nem sok mindent lehet veled kezdeni – viccelődtem, hátha jobb kedvre derül, de félájultan azt sem igen tudta, hol van.

Betettem az autómba, majd elővettem a telefonom.– Először felhívom a családodat, és tájékoztatom őket arról, hogy jól vagy.

– Tegyél, ahogy jónak látod, de én nem akarok se látni, se hallani senkit! – ismételte.

Miután én is beültem az autóba, felhívtam az aggódó édesanyját és Kirstent. Beszámoltam nekik arról, hogy megtaláltam Oliviát, és hogy a körülményekhez képest jól van. A helyzetről, hogy hol és milyen állapotban találtam rá, nem szóltam. Annyit közöltem velük, hogy Oliviának egy kis magányra van szüksége, mert össze kell szednie magát. Mire befejeztem a nem éppen felemelő beszélgetéseket, Olivia már mély álomba zuhant mellettem. Fejét az autóüvegnek támasztotta, és nyugalomra lelt. Elmerengtem azon, meddig bírta volna még a felhőkarcoló peremén, mielőtt leszédül onnan. A hideg is kirázott a gondolattól.

Pár órás zötykölődés után meg is érkeztünk egy kis tóhoz. A faház, ami a parton állt, régen menedékként szolgált számomra, ha nem is úgy, mint most Oliviának. Kiszálltam, kiemeltem őt, és megindultam vele a ház felé. A karomban felébredt, és legnagyobb megdöbbenésemre nem is érdekelte, hol vagyunk. Egyenesen a hálószobáig vittem, majd gyengéden lefektettem az ágyra.

– Pihenj kicsit! – Magára akartam hagyni, de felugrott, utánam futott, és szorosan magához ölelt. Megrémültem a reakciójától.

– Kérdezhetek valamit?

Bólintottam.

– Fontos lenne tudnom, miért nem szívódtál fel addig, amíg még megtehetted volna – nézett rám ártatlan tekintettel.

– Azok után, hogy te voltál az első nő, akinek a puszta érintésétől elélveztem? – túrtam selymes szőke hajába.

– Volt ilyen? – érintette meg az arcomat. Éreztem, ha nem tartom meg, összecsuklik, mint egy rongybaba.

– Igen! Azon a reggelen, amikor nálam aludtál – suttogtam. Reméltem, hogy a szánalmas vallomásomból másnap semmire sem emlékszik.

– Te akkor elmentél? – Hatalmasra kerekedett a szeme.

– Nem – sóhajtottam fel fájdalmasan. – Sajnos maradtam, de már akkor tudtam, hogy egyszer ez lesz a végzetem.

– Érezni akarom – lehelte.

– Mit? – kérdeztem bizonytalanul.

– Hogy ez a sóvárgás egymás iránt nem csupán egy kielégítetlen vágy, hanem hamarosan beteljesül. Szeretkezz velem, Niko! – fonta körém a karját. Leolvastam az arcáról, hogy komolyan gondolja. Biztos vagyok benne, hogy életemben nem bámultam még olyan bambán, mint akkor.

– Nem tartom jó ötletnek. – Elkezdtem lefejteni magamról, de olyan volt, mint egy nyolckarú polip, mindenhol ott volt a keze.

– Miért nem? Most megkaphatnád, amire vágysz, és én is. – Pajzán mosolyától megrándultam a nadrágomban.

– Most nem vagy magadnál. Elvette az eszedet a gyász meg a whisky. Ha észhez térsz, gyűlölni fogsz érte – fogtam le. Minden érintésével csökkent az ellenállásom.

– És mit számít az, hogy én mit gondolok, ha már megkaptad, amit akarsz? – incselkedett.

– Jó érvelés – toltam az ágy széléhez, majd gyengéden hanyatt döntöttem.

Elmerültem csillogó zöld szemében, finoman ízlelgettem az ajkát. Lehunyt szemmel élvezte a kényeztetést. A hajába szántottam az ujjaimmal, és elmélyítettem a csókot. A combjával a merevedésem ingerelte. Teljesen kész lettem tőle.

– Olivia! Fejezzük ezt be! Nagy hiba lenne – ziháltam, és menekülni akartam. Habár nem kellett volna hogy érdekeljenek a miértek, tudtam, mi játszódik le benne. Nem én lettem méltó rá, önmagát tartotta már méltánytalannak bármire is. Úgy érezte, nem érdemli meg az életet, mert cserbenhagyta az öccsét.

– Én mostantól nem kívánok helyesen cselekedni. Csakis olyan dolgokat teszek majd, amelyek boldoggá tesznek. Te azzá tennél – búgta. – Segíts felejteni! – kérlelt.

Ó, édes istenem, miért csinálod ezt velem? A nő, akiért epekedek, könyörög, hogy vessem rá magam.

– Ha kialudtad magad, és józanul is így gondolod, akkor… – Nagyot nyeltem, de képtelen voltam befejezni a mondatot.

– Akkor mi? – siklott rajtam egyre lejjebb a tenyere. Szinte égette a bőröm, ahol megérintett. Gyengéden becézgettem, cirógattam. Lapos pillantásai arról árulkodtak, hogy hamarosan újra ki fog dőlni. Nem is kellett hozzá sok. Mielőtt elérte volna a legérzékenyebb pontom, leejtette a kezét, és elaludt.

Nagyot sóhajtottam a megkönnyebbüléstől. Percekig néztem a gyönyörű arcát. Szerettem volna meggyógyítani a sebeit, csillapítani a fájdalmát. Szembesülnöm kellett vele, habár sok minden felett lehetett hatalmam, voltak helyzetek, amelyeket még én sem uralhattam. Nem válthattam meg a lelki békéjét, pedig isten az atyám, megtettem volna, ha a hatalmamban áll. Érte igen.

Világéletemben menekültem, és most ez az ártatlannak tűnő, zöld szemű kis amazon magához láncolt. Ahogy Antoine de Saint-Exupéry kis hercege sem azzal érte el a róka hűségét, hogy ketrecbe zárta, úgy lassan be kellett látnom, Olivia is észrevétlenül férkőzött a bőröm alá, és megszelídített engem. Ezt a fajta szeretetet nem vehette meg, nem birtokolhatta, nem erőltethette rám. Amivel elérte ezt a köteléket, az a tisztelet, és hogy a lelke mélyén igenis hitt bennem. Bájos arcát simogattam, és akkor ott beismertem magamnak: beleszerettem. Hosszú éveket töltöttem egyedül, de egyvalamiben biztos voltam: ha az ember önmagának hazudik, abból soha nem származik semmi jó. És nem kívántam önmagam ellen harcolni. Azt sem hittem, hogy nagy hiba volt beleszeretni Oliviába, mégis, a tudatos énem nem győzött figyelmeztetni: a döntés, hogy mihez kezdek ezzel az érzéssel, már az én felelősségem.

OLIVIA

A túlélésért vívott küzdelem

„Néha az emlékek elszomorítanak. Néha mosolyra fakasztanak, máskor meg elfog a hálaérzet. Van, hogy emlékeztet a szép életre, amit megszoktál az illetővel, és mindarra, amit ő adott… Az emlékek vegyes érzelmek. Ott a gyász, az öröm, talán harag is van benne. Olyan sok ez az érzés, hogy muszáj valahogy rendbe szedni őket.”

(Szellemekkel suttogó című filmsorozat)

Fura, lebegő érzés lett úrrá rajtam. Lágy ringatózás. Megnyugtatott ez az andalító érzés. Lassan kinyitottam a szemem, és arra eszméltem, hogy körülöttem mindenhol víz van. Víz, víz és víz. Megrémültem, hirtelen levegőt akartam venni, de nem ment. Lélegezni akartam, de csak víz tódult a tüdőmbe. Kétségbeesett kapálózásomtól zavarossá vált az addig tiszta és nyugodt víz. Rémülten csapkodtam, ahogy a felszín felé igyekeztem. Megrémített, hogy nem tudom, merre van a fent és a lent, csak vergődtem, a szívem pedig egyre vadabbul kalapált. Fogyott az erőm és az oxigén. Végül annyira elfáradtam, hogy feladtam a próbálkozást, elengedtem magam, majd Niko ragadta meg a vállamat, és felrántott a felszínre. Hirtelen, mint aki tényleg a mélyből most ér a szabadba, úgy ugrottam fel az idegen ágyban. Köhögtem, és levegő után kapkodtam. Izzadtan, csapzottan, oxigénre éhesen hörögtem. A torkomra szorítottam a kezem, úgy ziháltam, azt hittem, megfulladok. Lassan eszméltem rá, hogy csak rémálom volt. Tényleg úgy éreztem, mintha fuldokolnék.

Rémülten pillantottam körbe, de semmi nem volt ismerős. Újabb pánik kerített hatalmába. Hol vagyok? Hogy kerültem ide? Gyöngyöző homlokom törölgettem, küszködve kerestem az emlékeimben, vajon mi történt velem, miután felmentem a tetőre. Ekkor jelent meg az ajtóban Niko.

– Szia! – üdvözölt kedvesen. Összekuszálódott emlékképekkel a fejemben pislogtam rá. – Remélem, jól aludtál. Kérsz egy erős kávét? – nyújtotta felém a bögrét, majd kisimított egy tincset az arcomból.

Mi történt tegnap éjjel, hogy ilyen kedves velem? Jesszus! És hol a pokolban vagyok?

Amikor meg akartam szólalni, szaggató fájdalom nyilallt a fejembe. A kezem a szemem elé szorítottam. Akkor beugrott egy kép, ahogy a nyakában csüngök, és könyörgök neki, hogy szeretkezzen velem. Megdermedtem a mozdulatban. Végignéztem magamon. Hol a nadrágom?

– Mi az éjszaka…? – Kérdő pillantásom hatására felvonta a szemöldökét, majd oldalra biccentette a fejét, amivel mintha azt sugallta, volna, hogy ezt nekem nagyon is tudnom kellene. Lefeküdtem vele, és nem emlékszem – mérgelődtem magamban. Hogy lehetek ilyen szerencsétlen? – Szóval mi akkor… – térképeztem fel az összegyűrt lepedőt is. Minden jel arra mutatott, hogy igencsak mozgalmas éjszakát tölthettünk el.

– Együtt aludtunk – fejezte be helyettem a mondatot.

– És mást nem csináltunk? – Zavartan belekortyoltam az erős feketébe. Reméltem, hogy ettől majd teljesen kitisztul a kép.

– De! – Tartott egy kis hatásszünetet, majd folytatta. – Jót beszélgettünk.

– Uramisten! – szorítottam a kezem a fejemre. Majd szétrobbant.

Niko hangosan felszisszent, és a szemét forgatta.

– Jézusom! Milyen kínos dolgokat hordtam még össze? – józanodtam ki.

– Még? Miért, mi ugrott be? – somolygott. – Egyébként pedig egy úriember ezt megtartja magának. Mindez már csak az én emlékeimben él tovább. – Sokatmondó, féloldalas mosolyra húzta a száját.

Remélem, szerelmet nem vallottam neki. Jesszus, mi van, ha igen?

– Hm, úriember – méláztam el. – Egyébként hol vagyunk? – keltem ki az ágyból, és az ablakhoz léptem. Csodálatosan szép látvány tárult a szemem elé. – Ó, hiszen ez gyönyörű! – ámultam el. Egy hatalmas zöld tó mozdulatlan víztükrét bámultam. Aztán Nikót kerestem a tekintetemmel, és csak ekkor tudatosult bennem, hogy majdnem pucér vagyok. Mindössze egy trikó és egy bugyi volt rajtam.

– Hol a ruhám? – Számonkérő pillantásomra az egyik fotelre mutatott. – Hogy hoztál ide? – Sietősen kapkodtam magamra a nadrágom.

– Tényleg nem emlékszel semmire? Azt kérted, raboljalak el! Mentselek meg, mert nem akarsz senkivel sem beszélni! – Fürkésző tekintetétől zavarba jöttem. Idegesen a hajamba túrtam.

– Halványan dereng valami – ismertem be –, de erre a helyre már nem emlékszem. Bele sem merek gondolni, mennyi badarságot hordhattam még össze – hadartam, és éreztem, hogy ég az arcom.

– Komolyan azt gondolod, hogy badarság volt minden szavad? Biztos vagy ebben? – eresztett el egy mély sóhajt.

– Nem tudom. Talán nem – sújtott le rám a valóság. – Kevin… – sóhajtottam fel. – A halála valóságosabb, mint bármi az eddigi életem során.

A mellkasomban erős szorítást éreztem.

– Nem szeretnélek nyaggatni, de ha beszélni akarsz róla… – tárta szét a karját.

A fejem csóváltam. Hálás tekintetem az övébe kulcsolódott. Amikor egy igaz barátot képzelek el magamnak, akkor olyasvalaki jelenik meg a lelki szemeim előtt, aki szeret engem, és törődik velem. Áldozatokat is hajlandó hozni értem. Meg lehet bízni benne, a gondolataimat és az érzelmeimet megoszthatom vele, és nem hagy cserben akkor sem, ha le vagyok eresztve. Mindez pont illett Nikóra, és ez ijesztő volt, mert ha az eszemre hallgatok, Niko bármi lehetne az életemben, csak nem barát. Több annál. Jóval több. Az elmúlt időszakban ő volt az egyetlen ember, aki mellett jól éreztem magam, és aki már-már fanatikusan vigyázott rám, aki őszintén törődött velem. Egy csaló. Egy gazember, akinek a becsületes nevét sem tudom. De miért érdekel ez engem, hiszen már minden mindegy… Ráébredtem, hogy vágyom rá. Pontosabban arra, hogy mellettem legyen, mert én képtelen voltam ép gondolatokat összerakni. Nem vágytam a siránkozó családomra és a szánakozó barátokra. Csak rá. Ijesztő volt ezt beismerni magamnak.

Néhány idilli napot töltöttünk az elhagyatott kis kunyhóban. A rosszabb pillanataimban magamba roskadtam, elmerültem az emlékeimben és a gyászban, de jót tett a csend és a nyugalom. Nem kellett erősnek maradnom, ugyanakkor erőt gyűjthettem, és volt időm elmélkedni a saját életemen is. Naphosszat ültem a smaragdzöld színű tó partján, és töprengtem. A mozdulatlan tó tükrétől az én lelkemben is lassan elült a vihar. Kevin… Az egész olyan, mint egy rémálom. Minduntalan a kioktató, felcsattanó beszélgetésünk visszhangzott a fejemben. Rájöttem, annak ellenére, hogy mindig a szigorú elveim alapján éltem és cselekedtem, Kevinnek igaza volt: mégsem vagyok boldog.

Két nappal a megérkezésünk után gondoltam egyet, és az egyik bevásárlásunk alkalmával a kosárba csempészett hajfestékkel koromfeketére színeztem a hajamat. Amikor a fürdőszoba tükrében megpillantottam a kész művet, elégedett voltam. Olyan sötét lett a hajam, mint amilyen sötétet a lelkemben éreztem. Percekig bámultam az új Olivia Clarkot. Meglehetősen más volt, ismeretlennek hatott. Még a szeme tükrében sem láttam a hajdani önmagamat.

Amikor a helyiségből kiléptem, a konyha felé vettem az irányt, ahol megpillantottam Nikót. Nem vett azonnal észre, mert nagyon elmélyült a főzésben, és talán a gondolataiban. Félrebiccentett fejjel azon merengtem, hogy ő szinte minden egyes nap azokról a szükségleteimről igyekezett gondoskodni, amelyekkel én akkoriban egyáltalán nem törődtem. Akkor is éppen valami finomsággal akart meglepni.

Amikor hirtelen felpillantott rám, majd lefagyott a meglepetéstől.

– Te mi az ördögöt műveltél magaddal?

– Ja, hogy ez? – emeltem meg az egyik tincsemet. – Gondoltam, jobban illik a hangulatomhoz – fintorogtam.

Dühösen megmarkolta a konyhapult szélét, és félhangosan szitkozódni kezdett.

– Talán nem tetszik? Ennyire azért nem gáz – vontam meg a vállam úgy, mint akit valójában egyáltalán nem érdekel ez az egész.

– Nem állítottam, hogy rossz, csak nem értem, miért adod át magad ennyire a fájdalomnak. Az a lány, akit én ismerek, harcolna.

– Ki mondta, hogy feladom? A hajszínem miatt gondolod? – fújtam feldúltan.

– Tudod, mit, inkább hagyjuk! Nem is akarom megérteni – szentelte a figyelmét újra a zöldségszeletelésnek. Már éppen vitatkozni akartam vele, amikor újra megszólalt:

– Beszéltem édesanyáddal – mondta, miközben rám se nézett.

Nem lepett meg különösebben a dolog. Csodálkoztam volna, ha beletörődik abba, hogy így elszigetelem magam.

– Hogy van? – fontam magam előtt karba a kezem. Lelkiismeret-furdalásom lett, hogy csak úgy otthagytam. Bár furcsa, hogy ezt éreztem, de őt legalább olyan hibásnak tartottam Kevin haláláért, mint magamat. Nem bírtam volna nap mint nap szembesülni ezzel. Jobb volt így mindkettőnknek.

– Azért hívtam, hogy megkérdezzem, mikor lesz a temetés – sandított rám.

Hangosan felnyögtem, az ajkamba haraptam, nehogy elsírjam magam. Hosszan rajtam felejtette a tekintetét.

– Azt hiszem, nem volt jó ötlet, hogy én azonosítottam – sóhajtottam végül. – Állandóan az a kép kísért. Képtelen vagyok kiverni a fejemből. Hiába kutakodom egy szép emlék után, hiába keresem a mosolyát, a kacagása hangját, nem találom. És tudod, ettől csak nő bennem a kétségbeesés – fakadtam ki. Ellépett a pulttól, majd odasietett hozzám.

– Annyira sajnálom, Olivia! – ölelt magához. Oltalomra vágytam, görcsösen magamhoz szorítottam. A szememből kibuggyantak a könnyek, a karjában kerestem vigaszt, a mellkasára simultam, mindennél jobban vágytam a közelségére.

– Nem bírom elviselni a fájdalmat, ami a lelkemet marcangolja. – Csendes sírásban engedett ki a lelkem fájdalma. Megrázkódtam, mintha el akarnám kergetni a kínokat. Niko meg akart nyugtatni, a hátamat simogatta. Békére leltem az ölelésében. Egyre szorosabban préseltem hozzá magamat.

– Számomra egy korszak lezárult, ami soha többé nem tér vissza. Már csak egyetlen dolog ad erőt, a bosszú gondolata! – mondtam elszántan.

Eltolt magától, és mélyen a szemembe nézett. Le sem vette rólam a tekintetét. Két keze közé vette az arcom, és letörölgette a könnyeimet.

– Bosszú, de ki ellen? A felelősöket még keresi a rendőrség – ingatta a fejét. – És egyébként is, hogyan képzelted a bosszút? Hiszen azt sem tudod, ki tette, és miért – akart megnyugtatni.

– Még nem tudom, de meg fogom tudni, és ha megtalálom a felelősöket, a jóisten irgalmazzon nekik, mert én nem fogok! Kitépem a szívüket – nyomatékosítottam.

Elengedett, ellépett tőlem, majd zaklatottan rázendített:

– Értem. Hajtóvadászatot indítasz. Egyedül. Miért pazarolod erre az energiádat? Szerintem Kevin sem akarná ezt. – Ijesztően mély sóhaj szakadt ki a tüdejéből. Fájdalom suhant át az arcán. Meglepetésemben csak pislogtam. – A harag és a bosszú rossz tanácsadó. Ha haragszol valakire, az olyan, mintha mérget innál, és azt várnád, hogy a másik haljon meg tőle – vált higgadtabbá a hangja, de láttam rajta, mennyire felhúzza magát azon, amit mondtam.

– Hagyjam, hogy megússzák? Hát nem! Azt már nem! – ellenkeztem. – Ha ehhez mérget kell innom, hát megiszom. Elhiszem, hogy te senki iránt nem táplálsz igaz érzelmeket, így nem is értheted, min megyek most keresztül. – A bosszúszomjam szította a haragomat, ami most Niko ellen is irányult.

A tekintete elsötétült, a szeme összeszűkült. Sosem láttam még ilyennek.

– Honnan is tudhatnál te rólam bármit is? – fújtatott maga elé, majd közelebb lépett hozzám. Megriadtam, amikor felém nyúlt, de nem léptem el tőle. Egy gyengéd mozdulattal elsimította a hajamat az útból, és a tarkómra csúsztatta a tenyerét. Magához rántott. Hangosan felnyögtem, amikor a mellkasának ütköztem. Lehajolt, azt hittem, megcsókol, így lehunytam a szemem.

– Hogy mondhatsz olyat, hogy nem táplálok senki iránt igaz érzelmeket? – suttogta, a lehelete az ajkamat csiklandozta. – Mit kell még tennem ahhoz, hogy észrevedd, mi mindenre lennék képes érted?

Sok kusza érzelem váltakozott a lelkemben, és ugyanezt láttam Niko szemében is. Vágytam rá. A csókjára. Az érintésére. Arra, hogy kitöröljön mindent. Felfelé mozdítottam a fejem, az ingébe kapaszkodtam, és lehúztam őt magamhoz, így összeforrt az ajkunk. Furcsa, jóleső bizsergéstől reszketett a testem. Átadtam magam neki, kitártam a lelkem kapuját előtte, de mire elmerültünk volna a csókban, elhúzódott tőlem. Megrázkódott, mintha akkor tért volna magához. A lélegzete szapora volt, ahogy az ajkamat bámulta, majd egyenesen a szemembe nézett.

– Össze kell szedned magad, mert holnap délután temetik az öcsédet. – Megköszörülte a torkát, és eltolt magától. Visszasétált a pulthoz, és folytatta, amit otthagyott. Vissza sem nézett rám. Ez most komolyan itt hagyott? Hogyan adhatnád ennél is egyértelműbben a tudtára, hogy zöld a lámpa? Rám se hederített. Iszonyú düh kerekedett bennem. Ha ő így, akkor én is. Nincs nekem szükségem se rá, se senki másra. Hátat fordítottam neki, és ki akartam menni az ajtón, amikor lesodortam egy papírfecnit az asztalról. Niko kézírása volt.

Nem vagyok más, csak egy csaló.
Nem mellesleg szánalmasan pocsék rímfaragó.
Neked most mégis papírra vetem,
Milyen teher nyomja a lelkem.
Mézszőke hajad és smaragdzöld szemed
Kergeti őrületbe a máskor nyugodt lelkemet.
Nem tudlak feledni, főleg nem elengedni.
Nem tudok mást tenni, csak téged…

– Téged mi? – emeltem rá a tekintetem. Megnyílt ajakkal kapkodtam levegő után. A fejemben már csendült a rím: szeretni.

– Basszus! Dobd azt ki! – rettent meg.

– Téged mi…? – erősködtem.

– Nem tudom. Nem megy ez nekem – sietett mellém. Kikapta a kezemből a papírlapot. Rápillantott, majd összegyűrte.

– Neee! Megvesztél? – szereztem vissza az irományt.

– Ez csak egy darab fecni! – Magában morgolódva vonult vissza a fedezékébe.

– Ez – simogattam ki rajta a gyűrődéseket – az első vers, amit kaptam – öleltem a keblemre.

– Az csak egy butaság – jegyezte meg, de nem nézett a szemembe. – Ne vedd komolyan! Az este én is ittam pár pohárral. Szereted a verseket, így ezzel próbáltam enyhíteni a kínjaidat.

– Honnan tudod, hogy szeretem a verseket? – ámultam el. – És ne hazudj! Ezt még Kirstennek sem árultam el!

Döbbenten pislogott párat, majd megszólalt:

– Ne légy naiv, Olivia! – fúrta a tekintetét az enyémbe. – Onnan, ahonnan azt is tudtam, hogyan irányítsalak. Mindent láttam… – harapta el a mondat végét, és lesütötte a szemét.

Mindent. De mi mindent? Az erkélyablakon keresztül?

– Ó, na ne! – esett le. – Te kutakodtál? Az engedélyem nélkül beléptél a gépembe? Hogy tehetted?! – emelkedett egekbe a hangom.

– Egy csaló vagyok, Olivia. Nem értem, miért vagy úgy meglepve ezen. – Makacsul kerülte a tekintetemet, és ez tovább fokozta a feszültségem.

– Tényleg nem értem – dobbantottam a lábammal. – Miért? Mondd meg, miért sodort téged a jóisten az utamba? Miért, Niko?

– Én nem hiszem, hogy ebben isten keze van. Ha rajta múlna, én már régen alulról szagolnám az ibolyát.

– A pokolba veled, Niko! – kiabáltam felé, majd otthagytam a konyhában, és kimenekültem a szabad levegőre.