Tartalomjegyzék

Emlékeztetőül…

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Aurora Lewis Turner

A hét pecsét

Az ikerlángbűbáj

3. rész

Aurora Lewis Turner: A hét pecsét - Az ikerlángbűbáj 3.

©Aurora Lewis Turner

Szerkesztetés/korrektúra: Soltész Eszter

Borítóterv: Bakonyi Tímea

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/auroralewisturner.fantasyregenyek

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2023.

epub ISBN: 9786156454881

mobi ISBN: 9786156454898

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Emlékeztetőül…

Amaja egy titokzatos tűzeset után Rai oldalán készült elhagyni Japánt. Segítője nem az volt, akinek mondta magát, így hamar a Vadász karmai közt végezte. A férfiről kiderült, hogy segíteni próbál a kétségbeesett lánynak, így Amaja az ő oldalán érkezett Budapestre. A Vadász egy margitszigeti titkos Akadémiára vitte Amaját, ahol a lány találkozott Alexanderrel, az ikertestvérével. Nehezen alkalmazkodott az új helyzethez, ami nemcsak az órarendjét és a vámpírkocsmában lévő munkáját illeti, hanem mágikus erejének kiismerését is. A Vadász, vagyis Jack jelenléte is csak feltüzelte indulatait. Miközben az ikrek a szüleik halálának körülményeit próbálták kideríteni, fény derült újdonsült barátaik sötét kis titkaira is. Huba és Astrid azért szekálták egymást, mivel fülig szerelmesek voltak, a lányra ráadásul láthatatlan lények, álfok vigyáztak. Bianca képes lett volna feláldozni a barátságukat egy kvízversenyen elnyert trófeáért, Alba drogfüggő volt, aki a drogok mellett áldozatul esett az iskolai bántalmazásnak is. Ruby-ból egy átok miatt minden teliholdkor előbújt vérfarkas énje. De mind közül a Vadásznak volt a legsötétebb titka. A Minden-titkok vurstlijában, amikor kiderült, hogy Green tanár úr próbált hozzájutni ahhoz, amit az Elsők kerestek, Amaja megtudta, hogy Jack valójában Káin, az Elsők legvéresebb kezű katonája. A férfi mágikus tetoválásai tették őt emberré, és már csak egyetlen tetoválás maradt a bőrébe vésve, ami megakadályozta, hogy újra lelketlenné váljon; egy tűzróka.

Amaja Spanyolországban, Pilar és Carmen oltalma alatt, Jack ellenállhatatlan közelségében töltötte a nyarat. Akkor mozdult csak ki, amikor megtudta; Alexander veszélybe került. Oroszországból barátai oldalán tért vissza az Akadémiára, viszont nem élvezhette sokáig a tanévet, ugyanis a Halloween bálon megtörtént az első gyilkosság. Így Amaja diákból gyanúsítottá vált. A szívügyek is egyre bonyolódtak; Alba Dimitrijjel, a vámpírral szűrte össze a levet, míg Alexander és Ruby között alakult valami, Astrid és Huba a suli álompárja lett. Amaja pedig megpróbálta tartani magát Jack közelében, de nehezen ment nekik. Egy újabb haláleset és néhány merénylet után a gyilkos szándékai végre kiderültek; az ikreket akarta eltenni láb alól. De addigra már Amaja barátai elpártoltak mellőle, ezért Jack közbenjárásával sikerült csak rendezniük a dolgaikat, és újra barátságot kötni. Az ikrek szülinapja utáni egyik vámpírkocsmázós estén elrabolták Amaja barátait. Akkor derült ki, hogy Huba állt parazitaátok alatt, és ő követte el a rémségeket, egy lelketlen befolyása hatására, méghozzá úgy, hogy nem is tudott róla. Kiderült, Pilar lelketlenné vált édesapja a felelős mindezért. Végül Ádám is előbukkant a sötétből, aki megtörhetetlen átok alatt öt homokórába zárta az ikrek barátait. Jacknek döntenie kellett; vagy megöli az ikreket, és kiszabadulnak a diákok, vagy meghalnak Amaja barátai. Ádám persze nem tudta, hogy van egy másik út is, amivel Jack ismét lelketlenné válhat... Amajának kellett döntenie arról, vagy Jacket hagyja veszni, és ezzel újra az Elsők legveszélyesebb katonájává válik, vagy pedig a barátait. Amikor még a vámpírok sem tudtak segíteni, döntésre jutottak. Amaja egy fülledt éjszakát töltött el a Vadásszal, aminek következtében Káin visszatért.

1. fejezet

Fehér lovak

Amaja ismét egy idegen ház előtt szállt ki az autóból a nyári szünet első napján. Úgy tervezte, ezen a helyen tölti az egész nyarat, ami egy alföldi kis falu szűk utcájának legszélső háza volt, mögötte már szántóföldek húzódtak. Nem volt közvetlen szomszédság, a legközelebbi ház néhány száz méterrel távolabb helyezkedett el a szürke sátortetős, emeletes épülettől. Az udvarban csirkék kapirgáltak, sudár fák álltak őrt a szőlőlugas fölött. Látszólag hétköznapi épület volt, hacsak a bejáratnál strázsáló macska nem keltett gyanút az avatatlan szemekben.

– Jól vagy? – kérdezte Alexander, amint testvéréhez lépett. Amaja bólintott, de egyáltalán nem volt jól, amióta Jack újra lelketlenné vált. A szívéhez emelte kezét, mivel az emlék összeszorította mellkasát.

– Jó kis kecó – lépett a másik oldalára Alba is, aki nem utazott haza a nyárra, hiába győzködték nevelőszülei. Amaja tudta, főként azért nem, mert tavaly sikerült lebuktatnia egy drogkartellt, ami nem arról híres, hogy könnyen felejt és megbocsát. Másrészt pedig Dimitrij hiányát is pótolnia kellett valamivel…

– Hát itt vagytok! – vágódott ki a ház ajtaja. A macska leugrált a lépcsőn, aminek tetején Bogdán tanárnő jelent meg, majd viharzott le róla, tőle szokatlan, kedves mosollyal arcán. Összecsapta tenyerét, úgy nézett végig az ikreken és kísérőjükön. – Végre megjöttetek! Örülök, hogy látlak titeket. Kerüljetek beljebb! – intette magához vendégeit.

Amint Amaja és barátai beléptek az ajtón, elállt a szavuk. A házban megannyi macska lézengett, és mind mást-mást csinált. Az egyik csak ült, s nézte, ahogy a mosott edények maguktól bevándorolnak a kredencbe, míg egy másik a poharaknál volt, amik fényesre törölték magukat. Néhányan a jobbra lévő nappaliban éppen megigazították az ülőgarnitúra huzatát.

Bogdán tanárnő kézbe vette az egyiket, ami ettől hangos dorombolásba kezdett.

– Próbáltam kicsit fiatalosabbá varázsolni a házat – magyarázta, amint belépett az étkezőből nyíló nappaliba. A szekrénysoron kacatok sorakoztak, a falon lévő óriási plakáton egy diszkó élénk képe virított, még az ülőgarnitúra is kész színkavalkáddá vált.

– Ez aztán a valami! – mondta ki Alba mindannyiuk gondolatát.

– Nem tetszik? Átcserélhetem – bökött a tanárnő állával a huzatokat rendező macskák felé, így az állatok egy még ennél is harsányabb huzattal próbálkoztak.

– Köszönjük, jó lesz így – erőltetett mosolyt Amaja az arcára, míg tekintete elrévedt a diszkó képében. A falon alakok ugráltak, élvezték a zene ritmusát, amit ők nem hallhattak.

– Kereshetünk mást is. Amit csak szeretnétek, fiatalok – bökött a falon lévő vetítmény felé a tanár, amitől a kép megváltozott és vízesés csobogott alá, mintha épp a kanapét készülne eláztatni.

– Jó lesz – mosolyodott el Alexander.

– Főztünk és sütöttünk is nektek. Gyertek, kóstoljátok meg a kakaós csigát! – intette az étkezőbe őket, majd a fejéhez kapott. – A szobátok! Előbb megmutatom a szobátokat – iramodott meg a vastag, recsegő fa lépcsősoron, amin keresztül feljutottak az emeletre, ahol több háló is nyílt.

– Ez az én szobám – mutatott a leghátsóra, majd sorra kinyitotta a többit is. – Válasszatok!

– Jó lesz ez, tanárnő – mutatott az egyikre Amaja, rövid haját a füle mögé tűrve. Még Ruby vágta le neki vállig érőre a vizsgák után.

– Szólíts csak Gyöngyvérnek! Iskolán kívül vagyunk – ajánlkozott.

– Rendben – bólintott a lány, s belépett a szűkös szobába, ahol nem volt más, csak egy ormótlan ruhásszekrény és egy ágy. A polcokon régi porcelánbabák ültek. Némelyiknek rémisztő volt a kinézete.

– Ha nem tetszenek a babák, letakarhatom őket – ajánlkozott a tanárnő újra. Amaja csak a fejét rázta, udvariasságból ragaszkodott ahhoz, hogy a szoba olyannak maradjon, amilyen érkezése előtt volt. Alexander és Alba a két szomszédos szobába került. Amint lepakolták szegényes cuccaikat, a tanárnő gőzölgő kakaós csigával és jéghideg limonádéval várta őket odalent. Amerre csak mentek, mindenhol macskákat láttak, így ügyelniük kellett, hová lépnek.

Egy ideig némán tömték magukba a süteményt, aztán a tanárnő történeteibe merültek.

– Azóta nem élt itt ifjúság, amióta Teréz… kislány volt – fejezte be máshogy a mondatot, mint ahogyan érezhetően szerette volna.

– Szeretnénk jobban megismerni az anyánkat – pedzegette Amaja, s Alexander is rábólintott. A tanárnő felállt, hogy előbányásszon a szekrényből néhány régi képet.

– A testvérem és a férje is vadászok voltak. Levadászták és válogatott módszerekkel megsemmisítették a lelketleneket. Teréz sokat volt nálam, még akkor is, amikor éltek a nagyszüleitek. Aztán egy nap nem jöttek haza.

– Hogyan megism… ismerkedtek meg… a szüleink? – kérdezte Alexander tört magyarsággal.

– Még az Akadémián történt. Barátok voltak, aztán, ahogy lenni szokott, szerelmesek lettek. Eleinte tiltottam Terézt Antaltól, mivel apátok túlságosan is forrófejű volt – pillantott Amajára. – De aztán feladtam. Minél jobban tiltottam őket, annál szorosabbá vált a kötelék köztük. Aztán közös tervezésbe és alkotásba kezdtek, ami, mint tudjuk, a vesztüket okozta.

– És miért hagyta, hogy idegen országokba vigyenek bennünket? – vonta össze szemöldökét Amaja. Nem kertelt; kimondta, amit gondolt.

– Mert Terézt már elveszítettem. Nem vigyáztam rá eléggé, az én hibám... Nem akartam újra átélni a veszteséget. Úgy gondoltam, jobb, ha külön vagytok, biztonságban... jobb helyen.

– A döntése miatt Alexanderrel egy egész világ választ el bennünket! – csattant fel a lány. – Most is kicsit magyarul, kicsit oroszul, kicsit angolul beszélünk, nehezen értünk szót.

– Sajnálom – mondta a nő, szavai őszintének tűntek.

Amaja szeme megtelt könnyel, ökölbe szorította kezét, de nem mondott többet. Fogta magát, a szobájába ment. Becsukta az ajtót, s végigvetette magát az ágyon. Ahelyett, hogy önsajnálatba merült volna, elővette táskájából a listáját, majd rábökött egy könyvre, ami a plafonon keresztül zuhant az ágyára. Felvette, belelapozott. Amióta Jack újra lelketlen lett, nem telt el nap, hogy ne ügyködött volna azon, hogy visszahozza őt.

Halk kopogás hallatszott ajtaján, amitől hangos sóhajjal vágta le a könyvet.

– Szia! Beszélhetünk? – jelent meg az ajtóban Alba, mire Amaja az ágyra bökött. Alba leült elé, kezébe vette kezét, s végigjártatta arcán pillantását.

– Ne a tanárnőt okold!

– Akkor kit? – csattant fel Amaja.

– Mint látod, azon fáradozik, hogy törlessze adósságát.

– Tudom – sóhajtott fel a lány. – Tudom, hogy ezzel csak védeni akart minket, és azért mondott le rólunk, mert félt, hogy ugyanaz lesz a sorsunk, mint a szüleinké, de ez akkor sem…

– Fair – fejezte be a gondolatsort Alba. – Valóban nem igazság. Ahogy az sem igazság, hogy gyermekek élnek az utcán, éheznek és nyomorognak. De őrzőként talán tudunk tenni valamit értük. A szüleitek meghaltak, ez borzasztó. De ha ti is velük lettetek volna, amikor Ádám megtalálta őket, akkor még ennél is rosszabb dolog történt volna.

– Megölöm – sötétült el Amaja tekintete, amiben újra könnyek gyűltek. Alba érezhetően meghökkent, ahogy őt figyelte. – Esküszöm neked, ha kell magára az égre is! Elvették tőlem a szüleimet, elvették tőlem Jacket… Addig nem nyugszom, amíg az Elsők meg nem bűnhődnek tetteikért. – Alba pillantásában több dolog is látszott; csodálkozás, szomorúság, együttérzés, mire az utóbbit választotta.

Tenyerébe zárta Amaja arcát, s így szólt:

– Tudom – bólintott. – Segítek. Hagyd, hogy a tanárnő is segítsen, hiszen…

– Ő az egyetlen élő rokonom – nyugtázta rezignált sóhajjal Amaja. Félrelökte ágyán a könyvet, és Albát követve visszament a többiekhez, de nem találta őket az étkezőben. A pinceajtó viszont tárva-nyitva állt, így lementek utánuk.

A pince egy része éléskamraként szolgált, míg másik részén szerszámok, alkatrészek, munkagépek hevertek.

– Minden ház körüli teendőt magam, illetve a cicáim segítségével végzek – magyarázta a nő. – Így a barkácsmunkát is.

– Ha kell segítség… – emelt fel egy csavarkulcsot Alexander, mire a nő elmosolyodott.

– Nem azért hívtalak titeket, hogy dolgozzatok a nyáron.

– Engem kikapcsol a bütykölés – vont vállat a srác, mire a lányok is összemosolyogtak.

Amaja késő estig olvasott, közben a nyakláncával játszott, amin Jack turmalin gyűrűje lógott. Aznap sem találta meg a módját, miként hozhatná őt vissza. A könyv fölött nyomta el az álom, és ugyanazt álmodta, mint mindig:

Szilvásváradon, a hotelszobában volt. Jack arca megváltozott, elfehéredett, írisze a legsötétebb éjszakához hasonlított. Aztán megérezte a fájdalmat, mely a mellkasába hatolt. Káin átkot bocsátott rá, amitől a világ összes fájdalma belé mart. Mozdulni se bírt, letaglózta az érzés, ami mintha szétfeszítette volna tagjait, mohó szörnyként gyötörte őt. Felsikított, és megpillantotta, ahogy Káin karmos keze lecsapni készül rá. Épp abban a pillanatban érezte meg maga körül az ölelő karokat, amikor Dimitrij rájuk rúgta az ajtót, és a lelketlennek esett.

– Csss! Minden rendben! Elmúlt – érezte Alba ölelését a teste körül. Szeméből patakzottak a könnyek, egész lénye rázkódott, ahogy zokogott. Az ajtóban állva Alexander is őt vizslatta.

– Csak egy álom volt.

– Nem, nem az – nyögte Amaja, ahogy összevonta maga körül ruháját.

– Mi történt? – jelent meg a tanárnő is hosszú, kék hálóruhájában.

– Amaje prisznyilszja koshmar[1]… megint – mondta Alexander anyanyelvén, hangjában aggodalom csendült.

– Kérsz egy nyugtató teát? – kérdezte a nő szánakozó pillantással. A lány csak a fejét csóválta.

– Maradjak itt veled éjszakára? – kérdezte Alba, mire a lány némi gondolkodás után bólintott. A többiek visszavonultak szobájukba, miközben Amaja bocsánatot kért, amiért felverte őket álmukból.

Alba bekuckózott mellé. A ház tetőablakán keresztül bevilágított a Hold és a csillagok fénye, ami végigsimított arcukon.

– Megint ő? – suttogta Alba. Amaja bólintott, miközben egymással szemben feküdtek, Alba a kezét fogta.

– Megértem. Az ember életében csak egyszer adatik meg ilyesmi. Ő a te crushod. Úgy, mint nekem Dimitrij.

– Nagyon hiányzik? – kérdezte Amaja, mire Alba fájdalmas sóhaj kíséretében bólintott. – Nem meséltem neked a gyerekkoromról, mivel úgy gondoltam, nem terhellek a részletekkel, nem voltál olyan helyzetben, hogy megértsd.

– Tudod, hogy nekem bármit elmondhatsz – felelte a vörös hajú lány, amitől Alba elmosolyodott.

– Vannak dolgok, amiket jobb nem firtatni. De ha nagyon akarod… Azt már tudod rólam, hogy utcagyerek voltam, cuccoztam. Az utcagyerekek érdekeit pedig csak névleg védik. Tizenegy voltam, amikor először történt. Rossz embert tarháltam le… Ahelyett, hogy pénzt adott volna, jól összevert és megerőszakolt – sütötte le pillantását. Amaja önkéntelenül barátnője arcához emelte kezét, hogy kitűrjön onnan egy tincset. Nem szólt semmit, pillantása mindent elárult.

Alba folytatta történetét:

– Sokszor magam tehettem a dologról. Úgy belőttem magam, hogy azt sem tudtam, kinek az ágyában ébredek. Az, hogy egyik nevelőszülő után a másikhoz kerültem, nem csak az ő hibájuk. Igen, volt részem piás apában, nemtörődöm anyában, undok „tesókban” bőven. De én szöktem ki, hogy piáljak, drogozzak és miegymás. Kemény gyerekkorom volt. A szex pedig… nehezen ment ezek után, ahogy ezt a Haydennel való viszonyom is bizonyítja. Aztán jött Dimitrij. Ő annyira más… kifinomult, művelt, mindketten imádjuk a zenét és bizonyos szempontból az életet is. Még jó, hogy szerelmes lettem! Egyetlen bibi volt a dologban.

– Hogy vámpír – helyeselt Amaja.

– Pontosan. A szex egyszerűen lélegzetelállító vele. Ivott a véremből, érzett és tudott mindent, ami velem történt. Egyetlen harapásból megismerte az egész lényemet. Én is akartam ismerni őt, ezért én is ittam a véréből. Nincs hozzá fogható, ugye érted?

– Azt hiszem, igen – bólintott Amaja.

– És Jack? Vele milyen? – kérdezte bizonytalanul.

– Vele lenni is hasonló érzés. Tudom, hogy aznap este visszafogta magát, hiszen nekem ő volt az első. De olyan természetes volt minden mozdulata, hogy sosem gondoltam volna, átélhetek ilyet. Kicsit fájt… aztán… tudod… – pirult fülig Amaja, amit Alba még a sötétség ellenére is jól láthatott, mivel elvigyorodott.

– Nem. Fejtsd ki! – nevetett a piercinges lány, mire megcsikizte Amaja hasát. Ettől barátnője is felnevetett. – Fejtsd ki! – próbálta őt lefogni egyre vehemensebben, amitől persze egyre hangosabban nevettek.

– Jól van! – adta meg magát Amaja. Párnáját a feje alá gyűrte, és felidézte az estét. – Először kellemetlen volt, de Jack nagyon odafigyelt. Aztán belejöttünk, csak tudod, olyan rémisztően… nagy.

– Mi? Odalent? – nevetett hangosan Alba.

– Nem! Maga Jack! – temette vöröslő arcát tenyerébe a lány. – Persze az a dolog miatt sem panaszkodhat, amire te gondolsz… – tette még hozzá, miközben saját vöröslő képébe nyomta a párnát, mintha ettől kevésbé lenne zavarban.

Amikor csillapodott röhögésük, Amaja elvette a párnát az arcától, és megvallotta:

– Jack egyrészt olyan nagy és védelmező, másrészt viszont félelmetes.

– És? – vonta fel kétszer is a szemöldökét Alba. – Mi történt azután?

– Tudod… egyszerre nagyon jó lett. Úgy értem, nagyon-nagyon jó. Aztán vége – komorult el Amaja.

– Rögtön elsőre? Azta! Te aztán szerencsés lány vagy.

– Szerintem csak megtaláltam a hozzám illő férfit – mondta szomorúan –, aki sosem lehet az enyém.

– Ahogy Dimitrij sem az enyém – sóhajtott fel Alba. – Tudod, hányszor kértem, hogy változtasson át?

– Ezt ugye nem mondod komolyan? – hördült fel Amaja, szemében lángnyelvek cikáztak.

– Nézd, mérlegeltem. Mi vagyok így? Csak egy kétségbeesett kislány, aki legszívesebben kitörölné a múltját.

– De ennek a lánynak még lehet jövője – csóválta a fejét barátnője. – Ne dobd el az életet!

– Még akkor se, ha szar? – vonta fel a szemöldökét Alba. Amaja továbbra is hüledezett a gondolattól. – Nyugi, Dim sem akarta. Azt mondta, jobban szeret annál, hogy megtegye.

– Helyes! – feküdt vissza Amaja Alba mellé, megnyugodva.

– De most messze jár. Nem is biztos, hogy újra látom őt. A vámpíroknál néhány évtized olyan, mint egy nyár. Addigra lehet, hogy halott leszek, amire visszatér.

– Azt hittem, csak a nyárra megy – csóválta a fejét Amaja.

– Ez volt a szöveg, csak azt nem tudom, milyen hosszan tart a cseheknél a nyár – vont vállat Alba.

– El kell mondanom neked valamit, amiért valószínűleg utálni fogsz. – Alba némán hallgatta Amaját. – Nekem is közöm van a távozásához. Helena küldte el, de megkérdezett róla engem is. Féltettelek, féltem attól, hogy kiszívja belőled az életet, hiszen betegesen lefogytál, és azok a sebek…

– Hogy tehetted ezt velem? – sötétült el Alba tekintete, amint felült az ágyon. Amaja is követte a mozdulatot.

– Úgy sajnálom – próbált tőle bocsánatot kérni, mire Alba arcán széles vigyor jelent meg, amit nagyon nem értett.

– Nyugigumi! Csak szívatlak! Tudtam róla.

– Tudtad? – könnyebbült meg a vörös hajú lány.

– Persze. Dim előtt nincsenek titkaim, emlékszel? Még pár olyan dologról is tudok, aminek Helena nem annyira örülne – vonta meg a vállát. – Megértettem. Te csak jó barát vagy, aki félt engem. Éppen ezért én is jó barát leszek, és nem hagyom, hogy ostobaságot művelj.

– Miért feltételezi rólam mindenki?! – pufogott a lány, majd végigvetette magát az ágyon. Alba követte őt, és nevetve így szólt:

– Mert forrófejű vagy. Kívül is, belül is!

Amaja csak a fejét csóválta, majd újra beszélgetésbe merültek, ami egészen hajnalig tartott.

A napok egyhangúan teltek Bogdán tanárnő házában. Reggel felkeltek, hogy megetessék a macskákat és a csirkéket, majd a tanárnővel és négylábú kedvenceivel együtt ebédet főztek. Ha éppen a többiek is ráértek, videotelefonáltak, és kitárgyalták a nyár eseményeit. Amaja barátai nem győztek hálálkodni, amiért őket választotta a homokórás incidensnél. A lány utálta a szánakozó pillantásokat, amik rávetültek, valahányszor feljött a Jack-téma.

Ebéd után sokszor kisétáltak a Dunához, ahol hosszan egyensúlyoztak a köveken. A tanárnő nem rajongott ezekért a sétákért, mivel egyedül a házban voltak biztonságban. De mivel a hírek arról számoltak be, hogy a lelketlenek kivonultak Budapestről és az egész országból, gyakran engedélyezett nekik egy-egy sétát.

Egyik délelőtt tikkasztó hőség borult az országra. A Duna-parti séta után otthonos, csendes nyaralóövezetbe értek, aminek lábánál ott kanyargott a folyó, így újra lesétáltak hozzá. Amaja az árnyékba ült egy könyvvel kezében, míg Alba és Alexander a vízbe rohant, ott kergetőzött. Lelocsolták, üldözték egymást és nagyokat nevettek.

– Jó a víz! Gyere be, Májuska! – hívta őt Alexander.

– Kösz, de jó nekem itt – mondta a lány, és belemerült olvasmányába.

– Ne már! Még Bianca se olvas annyit, mint te mostanában! Gyere már! – hívta őt Alba is. Amaja viszont hajthatatlan volt, ezért Alexander vízsugarat küldött felé, ami felsőtestén csattant, s folyt végig.

– Jössz már? – nevetett a fiú. Amaja megütközve pattant fel, a víz eláztatta fekete ruháját, a könyvét és a haját.

– Ezért még meglakolsz! – állt fel, de mosolyogva húzta le magáról fekete felsőjét és nadrágját, hogy egy szál melltartóban és bugyiban vesse bele magát a habok közé.

Megpróbálta elkapni Alexandert, de a srác Alba mögé bújt, őt használta fedezéknek, s onnan küldött Amajára vízpermetet. Hangos nevetés, pancsolás, és játék lett az Amaja elleni vizes merénylet vége. Miután kiázott a bőrük, s nem akartak a Dunában hőgutát kapni, kiültek egy kicsit az árnyékba, hogy megszáradjanak.

Épp azokat a szendvicseket fogyasztották, melyeket Bogdán tanárnő csomagolt nekik, amikor a víz furcsán viselkedett. Mintha hirtelenjében megduzzadt volna, kiöntött. A tajtékok fehér lovakként cikáztak a part felé. Amaja elámult, mert valódi fehér lovakat látott a vízen végigfutni. Megfogta a könyvét, és a barátaival együtt odébb állt. Egyetlen pillanat leforgása alatt vagy két méterrel lett nagyobb a vízszint, és még tovább dagadt.

– Mi lehet ez? – néztek össze kérdőn.

– Talán Bogdán tanárnő tudja. Haza kéne mennünk – javasolta Alexander félig angolul, félig magyarul, s megragadta az egyik, majd a másik lány karját. Cuccaikat kezükben tartva viharzottak vissza a házba, a Dunától a lehető legtávolabbra.

A macskák hangosan nyávogtak, a tanárnő és az érkezők lábához dörgölőztek. Bogdán Gyöngyvér halálra vált arccal sietett a diákok elé.

– Minden rendben? – kérdezte idegesen.

– Nem tudjuk – újságolta Alba, helyére pattintva kiesett fültágítóját. – A Duna vize egyszerre megnőtt, fehér lovak cikáztak rajta, és… – A lány szava elállt, amint a tanár beviharzott a nappaliba, ahol bekapcsolta a televíziót. Mindegy, hogy őrzőknek szóló, vagy hétköznapi adót néztek, mindegyik ugyanazt mutatta; szokatlan áradások vették kezdetüket. Több helyen egyik pillanatról a másikra megáradtak a folyók és tavak. A tenger szintje megnőtt, maguk alá temették a hullámok többek között Amsterdam és New York egy részét.

A tanárnő leroskadt a díványra, közben a fiatalok értetlenül néztek össze. Csak azt tudták, nagy a baj, de arról fogalmuk sem volt, pontosan mekkora.

– Beszélnem kell Auclair-rel – pattant fel, s felkapta a telefont, hogy tárcsázza a megérzéstan tanár számát. – Ti addig öltözzetek át – kérte őket, amikor a telefon jól hallhatóan kicsörgött. A fiatalok így tettek, majd érdeklődve vonultak le a nappaliba.

– Inés a napokban meglátogat bennünket – szorongatta a telefont a tanárnő, miközben csepp megkönnyebbülés sem látszott arcán.

A napok az áradást követő sokk után hasonló gondtalansággal teltek, mint azelőtt. Azóta nem történt semmi szokatlan, hogy a Duna vize kiáradt. De az események egyáltalán nem nyugtatták meg a fiatalokat. Ott motoszkált bennük a gondolat, hogy valami nincs rendjén a világgal. Különös dolog, hogy egyszerre az összes tó, tenger és folyó kiárad, s magával sodor megannyi életet.

Szent Iván éjszakáján Amaja nem bírt aludni. Jobban hiányzott neki Jack, mint azelőtt bármikor, hiszen világszerte ezen az éjszakán szokták megrendezni az őrzők a vadászatokat.

Kikelt az ágyból, mivel hangos motoszkálást hallott. Résnyire nyitotta az ajtót, és szeme sarkából úgy látta, mintha egy fehér róka farka veszett volna el a kanyarban. Különösnek gondolta, hogy Alexander ilyen késői sétára indul, ráadásul róka képében. Alighogy megfordult, a sóbálvánnyá meredt, utcai ruhában álló Albára siklott tekintete.

– Ebben a házban senki nem tud aludni? – kapott a szívéhez Amaja, mivel barátnője megijesztette őt.

– Én csak… gondoltam… iszok egy kis vizet odalent, a konyhában – mondta a piercinges lány, de úgy viselkedett, mint egy kisgyerek, akit csínytevésen kaptak.

– Ha látod a tesóm, mondd meg neki, kérlek; ne mászkáljon el éjnek évadján, nem biztonságos.

– Mindenképp – tette hozzá Alba zavartan, majd a konyha felé slisszolt, míg Amaja visszafeküdt. De nem tudott aludni, egyre csak Jack gyűrűjét forgatta ujjai között.

Alexander sokat időzött a pincében. Rendet rakott, bütykölt, mindig ügyködött valamin. Bogdán tanárnő először ódzkodott munkát adni neki, de aztán egyre bátrabban kérte meg a fiút bizonyos ház körüli tárgyak megjavítására, amin már a varázslat se segített.

Egyik délelőtt Amaja lement a testvéréhez, hogy frissítőt vigyen neki.

– Mizu? – kérdezte tőle. Alexander munkás nadrágban volt. Mivel meleg nyári nap köszönött rájuk, nem húzott pólót, a kantáros nadrág kantár része vissza volt hajtva, szabadon hagyva felsőtestét. A srác piszkos homlokát törölgetve fogadta el a limonádét.

– Kösz, pont jókor jöttél – mosolygott testvérére, miközben anyanyelvén próbált vele dűlőre jutni.

– Beszéltél mostanság bábuskával és gyéduskával? Nem bánják, hogy nem náluk vagyunk a nyáron? – kérdezte Amaja oroszul folyékonyan, de nyelvtanilag már annál kevésbé korrekten. Alexander válaszként csak a fejét rázta.

– Nem. Tudják, hogy úgysem feledkezünk meg róluk. Örülnek, hogy a nagynénénknél töltjük a nyarat. Különben sem akarnak bajt.

– Félek, a baj már itt van – ült fel Amaja az egyik viszonylag szabad munkaasztalra, hogy ő is elfogyassza a limonádéját.

– Bárhol, ahol megfordulunk, Májuska – vonta meg a vállát a srác. – Már kezdem megszokni. De annak azért örülök, hogy együtt vagyunk, és hogy Alba is itt van – mérte végig húgát. – Bár nagyobb hatással van rád, mint gondoltam.

– Miért mondod? – kérte ki magának Amaja, végignézve fekete szerelésén. Alexander felvonta a szemöldökét, de nem szólt semmit, kivárt. – Semmi köze Albának ahhoz, hogy feketét viselek.

– Ja, aztán szúratsz magadnak egy piercinget, és inkább ti néztek ki ikreknek, mint mi.

– Nyugi, nem szabadulsz tőlem – mosolygott a lány. – De szerinted jól állna?

– Mi? A piercing? – csóválta a fejét Alexander. Közelebb lépett testvéréhez, kezét kezébe vette, és a szemébe nézett. – Tudom, hogy fáj, ami Jackkel történt – Amaja elfordította a fejét, mivel nem akarta, hogy testvére lássa a könnyeket szemében. – Nem értem, mit eszel rajta, de azt igen, hogy fáj. Fáj, hogy nem lehettek együtt. Hidd el, tudom, mit érzel.

– Megalakíthatnánk az Érzelmi Roncsok Egyesületét – fordult mégis Alexander felé. – Alba Dimitrij, te Ruby, én pedig Jack miatt vagyok szomorú. És? Változtat ez valamin? Ugyanúgy nem lehetünk azokkal, akiket szeretünk. Alba azért, mert Dim vámpír, te azért, mert Ruby nem érdemel meg téged, én pedig azért, mert Jack a világ legveszélyesebb és legvérszomjasabb gyilkosa. Szerinted ki járt jobban?

– Ez nem verseny, Májuska. Megértem, hogy hiányzik, hogy lázadsz a világ ellen, és emiatt rövidre vágatod a hajad, feketébe öltözöl, és épp piercingen gondolkozol, de…

– De mi? Ne csináljak ostobaságot? – kelt ki magából a lány. – Mindenki ezt hajtogatja. És lássuk be, hogy esélyem sincs ostobaságot csinálni, mivel a hülye könyvekben semmi sincs arról, hogyan hozhatnám őt vissza. Egyvalaki tudja, de ő is halott.

– Arra még csak ne is gondolj! Júlia az életét áldozta azért, hogy Jack ember legyen. És mit ért vele? Nem lehettek együtt.

– Tudom – bólintott Amaja, mégsem tűnt túl magabiztosnak. – A tetejében pedig itt vannak ezek az áradások…

– Ezúttal hagyd, hogy mások aggódjanak a világ dolgai miatt! Éppen elég bajunk van nélkülük is. Rendben?

– Oké, megpróbálom – pattant le a munkaasztalról, hogy hagyja Alexandert tovább bütykölni.

Felment Alba szobájába, lenyúlt a cuccai közül egy karikát, és a tükör előtt próbálgatta.

– Eszedbe ne jusson! – jelent meg a fültágítós lány az ajtóban.

– Nem állna jól? – hajtotta fel furán a fejét, hogy a piercing ki ne essen orrából.

– Ha szeretnéd, szúrhatok neked, de attól nem leszel boldogabb.

– Nagyon fáj?

– Csak egy pillanatig – vonta meg a vállát Alba.

– Hol állna jobban? Itt, itt vagy itt? – próbálgatta a karikát a szájában, az orrában, és a septumban.

– Neked az utóbbi, mint a valódi kosoknak. Azoknak is szoktak az orrába tenni karikát, nem csak a bikáknak, vagy rosszul tudom? – nevetett Alba.

– Megcsinálod?

– Most? – hüledezett Alba. – Már nagyon rég nem szúrtam, és kell hozzá steril tű, meg fertőtlenítőszer. Ha pedig begyullad, az nagyon szar érzés. Miért akarsz egyáltalán? Csak nem megtetszett a stílusom?

– Nem tudom. Jó heccnek tűnik – vonta meg a vállát.

– Hát jó. Ha elmegyünk a gyógyszertárba, és beszerzünk hozzá mindent, akkor tőlem oké. Megcsinálom.

Amaja addigra már kevésbé volt magabiztos, amikorra beszerezték a hozzávalókat. Alba leültette őt egy székre, gumikesztyűt húzott, lefertőtlenítette eszközeit, és filctollal bejelölte a szúrás pontos helyét Amaja septumán.

– Bármit csinálhatsz, csak ne mozogj! – mondta, amikor elővette a tűt.

– Ezzel a bármit alaposan leredukáltad – mosolygott Amaja.

– Ne röhögtess, mert ferde lesz. Ha ferde, újra kell szúrni – mondta a lány, és nekilátott.

Amaja megérezte a fájdalmat, amit borzasztóbbnak gondolt, mint amilyen valójában volt. Összeszorította szemét, pillái alól önkéntelen könnycseppek törtek elő. Amikor látása kitisztult, mivel kitörölte szeméből a könnyeket, Alba pillantásába mélyedt.

Barátnője az állát dörzsölgetve mondta:

– Ferde lett. Újra!

– Ugye most csak viccelsz!? – hüledezett Amaja.

– Nem. Ilyen kontár munkához nem adom a nevem. – Alba újra megpróbálta, de akkor sem volt elégedett az eredménnyel. Amaja már majdnem azt mondta, hogy hagyják inkább az egészet a csudába, nem ér annyit. De harmadikra már jó lett. A kis fémkarika bekerült az orrába, amit nekiállt jegelni. Bogdán tanárnő és Alexander a szemét forgatva vette tudomásul az újabb változást.

1  Amajának rémálma volt.

2. fejezet

Az orákulum

A lányok azt tervezték, kiülnek a kertbe napozni. Alba kölcsönadott Amajának egy fekete fürdőruhát. Két napágyat toltak ki az udvarra, az egyikhez még egy napernyő is tartozott. Az alá bújt be Amaja a napsütés elől egy könyvvel kezében. Alba viszont teljes valójában élvezte a napsugarak cirógatását a bőrén. Becsukta a szemét, és átadta magát nekik.

Egyszer csak megjelent Alexander, hogy a kert hátuljában lévő sufniból kibányásszon egy szerszámot, ami ahhoz kellett, amit épp a pincében szerelt. Ismét gépzsíros volt, nem viselt pólót, csak a lehajtott kantáros nadrágot. Amaja észrevette, ahogy Alba Alexander után pillant. Amint a srác elveszett a sufniban, egy jól irányzott mozdulattal könyökön találta mexikói barátnőjét a könyv fedőlapjával.

– Ez most komoly?

– Hogy megstíröltem a tesód? – vigyorgott Alba. – Tény, ami tény, nagyon szexi. Bírom a munkás palikat. Már amelyik nem iszákos és jól karban van tartva. – Amaja csak a szemét forgatta.

– Nyugi! Továbbra is osztozom veled a szerelmi bánatban – döntötte hátra a fejét Alba, de Amaja azért észrevette, hogy ismét végignézi, ahogy Alexander egy szerszámot dobva szálkás vállára elhalad mellettük.

– Lányok! – köszönt rájuk Alba pillantásától érezhetően zavarban.

– Mit készítesz? – ült fel a napágyon a fültágítós lány. – Csak nem valami robotot?

– Nem. Egy régi motort próbálok megjavítani.

– Nem mondod? Ha kész, elviszel egy körre? – vigyorgott, mire Alexander megvonta a vállát, s így szólt:

– Simán.

– Király! – nevetett Alba is, amitől Amaja szúrós szemeket meresztett rá.

– Mi van? Te is jöhetsz!

– Nincs az az isten! – forgatta a szemét, majd elkomorult, mivel eszébe jutott az út a börtönből az Akadémiáig, amikor Jack mögött ült.

– Jaj, tudom, milyen! Mindenről ő jut eszedbe, mi?

– Valahogy úgy – vonta meg a vállát. – Szánalmas, tudom.

– Inkább normális – dőlt újra hátra Alba, hogy tovább élvezze a napsütést. – Mikor látod már be, hogy nem segítenek azok a könyvek?

– Soha – merült el az újabb olvasmányában.

– Tudom, hogy a remény hal meg utoljára, de úgyse lesz kézikönyv ahhoz, hogyan tedd emberré Káint úgy, hogy te is életben maradj. Úgyhogy…

– Úgyhogy mi? Adjam fel? Felejtsem el Jacket és kész? Erre nem vagyok képes – rázta a fejét.

Este a nappaliban jókedvű társasjátékozás zajlott. Amaja nem bánta, hogy így töltik idejüket, hiszen éppen azt kellett kideríteniük, ki ölte meg Mustard ezredest. Bogdán tanárnő is szívesen társasozott velük, de ő ment fel közülük leghamarabb lefeküdni.

Alba a szája elé tette mutatóujját, ezzel jelezve, hogy maradjanak csöndben. Odalopózott a tanárnő bárszekrényéhez, ahonnan kiemelt egy piás üveget.

– Ez most komoly? – csóválta a fejét Alexander.

– Feldobjuk egy kicsit a bulit. Miért baj az? – vigyorgott a lány, majd elővett három kristálypoharat, és töltött mindenkinek az italból. Magasra emelte poharát, és így szólt:

– Igyunk az érzelmi roncsokra! – koccintotta poharát először Amajáéhoz, majd Alexanderéhez. Miután lehajtották az első kör italt, felszabadultabban ment a társasozás, mint előtte. Amint rájöttek az újabb gyilkos kilétére, botladozva mentek fel az emeletre.

Amaja sokáig feküdt az ágyban, a tetőablakon keresztül bámulva a csillagokat. Forgott körülötte a világ. Társasozás közben legalább egy pillanatra meg tudott feledkezni Jackről. Ezzel együtt elhatározta, ha a könyvekből nem nyer választ, más módszerhez folyamodik.

Az ablaküvegre vetette pillantását, ami enyhén visszatükrözte arcát, majd halkan megszólalt:

– Júlia! – Megismételte párszor a hívást, de nem történt semmi. Az ablak ugyanúgy a saját képét tükrözte, mint az előbb. Oldalra fordult, és hagyta, hogy elragadja őt az álom.

Amaja a ház előtt állt, és várta, hogy Alexander és Alba visszatérjen a motorozásból. Úgy volt, hogy utána együtt indulnak sétálni, de láthatóan kiélvezték a száguldást.

A faluban gyorsan terjedt a pletyka, miszerint „a speciális gyermekekkel foglalkozó tanárnőnek” rokonai érkeztek látogatóba a nyárra. A falusiak először távolról méregették őket, majd különböző indokokkal jöttek át, hogy felmérjék a terepet. Míg Amaja a ház előtt strázsált, megjelent az egyik idős néni tálcával kezében.

– Szia, aranyoskám – mondta, Amajára pillantva. – Én a kettővel arrébb lévő szomszéd vagyok. Hoztam nektek buktát, hátha szeretitek.

– Köszönjük – mondta Amaja szűkszavúan. Az akcentusából hamar nyilvánvalóvá vált, hogy nem volt magyar. Épp jókor jött ki Bogdán tanárnő a kertbe, hogy elzavarja a szomszédot.

– Szia, Icike! Hogy vagy? – kérdezte kimérten, mire a néni panaszkodni kezdett. Amaja megérezte a tanárnő érintését a vállán, amivel a ház felé terelte őt, de nem ment még be.

A néni hamarosan arra is rátért, amiért jött:

– Hallom, vendégeid vannak.

– A testvérem unokái – bólintott Bogdán tanárnő. – Milyen buktát hoztál?

– Túrósat – mosolygott a kendős öregasszony.

– Az kár. Laktózérzékenyek.

– Mind? Ezek a mai fiatalok! Nem tudják, mi a jó nekik – legyintett. – Akkor neked hagyom itt – ajánlkozott.

– Köszönöm. – A tanárnő láthatóan mérlegelt egy pillanatig, de aztán beadta a derekát. – Hozok egy saját tálcát, hogy a másikat magaddal vihesd.

– Ahogy gondolod, szomszédasszony – egyezett bele a néni, mire Bogdán tanárnő úgy tett, ahogy mondta. Próbált készségesnek mutatkozni, de Amaja tudta, attól fél, a tálca vagy a rajta lévő ínycsiklandozó bukta nehogy egy lelketlen legyen. Miután elköszöntek a nénitől, mindketten bementek a házba, ahol a lánynak el kellett égetnie a gusztusos buktákat.

Miután eloltotta tűzlabdába fúló ujjait, meghallotta, ahogy a ház elé begördül a motor. Kiszaladt, meglátta Albát lekászálódni Alexander mögül.

Barátnője csókot nyomott a srác arcára, és ezt mondta:

– Élmény volt.

– Nekem is – vigyorgott Alexander, mint a tejbetök. Amaja magába nyelt egy káromkodást, megigazította ruháját és az orrában lévő karikát, majd a többiekhez lépett:

– Mehetünk?

– Inkább gyere velem egy körre! – ajánlkozott Alexander, de Amaja nem állt kötélnek.

– Akkor legalább ülj fel a motorra, hadd csináljak rólatok egy képet – ajánlotta Alba.

– Jó, de aztán menjünk sétálni! – forgatta a szemét, míg felült Alexander elé. Alba elővett egy polaroid fényképezőgépet, amit Alexander bütykölt meg, és tett újra használhatóvá, és lefényképezte őket. Alexander viszont felbőgette a motort, megfordult és a ház tövében húzódó öntözőcsatorna-parton indult el az erdőben, a Duna felé.

Amaja önkéntelenül felsikított. Megkapaszkodott Alexander kezében, és átadta magát a száguldásnak. A végén már hangosan nevetett, élvezte a sebességet.

Alexander a Duna-parton fékezett le.

– Miért csináltátok? – ugrott le a motorról Amaja.

– Mert tudtam, hogy élvezni fogod. És igazam is lett – mondta testvérének oroszul, amit Amaja nagyjából megértett.

– Ez nem mentség – fonta karba a kezét a lány. Pillantása Alexander nyakára vándorolt, amin ott virított egy friss, lila folt. – Az meg mi?

– Mi lenne? – dörzsölgette a nyakát a srác zavartan.

– Inkább nem is akarom tudni – csóválta a fejét Amaja. – Vigyél vissza!

– Akkor csak nem lehetett olyan rossz a motorozás, ha még felülsz mögém – vigyorgott Alexander.

Amaja magában zsörtölődve ült vissza a motorra. Testvére ismét nagy gázt adott, és visszaindult a házhoz. A lány görcsösen kapaszkodott Alexander ruhájában. Miután megszokta az érzést, nagyon is élvezte a motorozást, de túl büszke volt ahhoz, hogy bevallja.

Bogdán tanárnő házához érve az ikrek megpillantottak egy rozoga autót. Összenéztek, de úgy voltak vele, minél hamarabb bemennek, annál hamarabb kiderül, ki jött hozzájuk látogatóba.

Bogdán tanárnő az asztalnál ült, Alba épp limonádét öntött neki és vendégüknek. Ahogy felnézett, és pillantása megakadt Alexanderen, Amaja pajkos fényt látott megcsillanni szemében.

Ismerős hang billentette ki őt zaklatott gondolatai közül:

– Szervusztok, drágáim – fordult feléjük Auclair tanárnő. Feltolta orrán vastag keretes szemüvegét, s megszemlélte őket. – Sok időmbe telt eljutnom hozzátok anélkül, hogy nyomot hagytam volna a lelketleneknek. – Közben a kinti napsütés elhalványult, teret adva az égen gyűlő, szürkéskék viharfelhőknek.

– Tudja, mik voltak azok az áradások? – hervadt le a jókedv egyszerre a diákok arcáról, amint Amaja feltette a kérdést.

– Gyertek, üljetek le! – mutatott Bogdán tanárnő az egyik székre. Amaja arrébb tessékelt onnan egy macskát, és leült. Mivel a macska nem hagyta magát, az ölébe vette és lassan simogatta. Hamarosan mindenkinek egy-egy cica dorombolt a keze alatt.

– A tanárnő – pillantott szigorú tekintetű kollégájára Inés – megkért, hogy ma ne igyak a teámból, ami visszaszorítja az orákulumot. A legváratlanabb pillanatokban tör rám, én pedig nem emlékszem arra, amit mond. Ezért jöttem hozzátok. A menta előhozza őt, hátha tud mondani valamit a szokatlan jelenséggel kapcsolatban.

– Biztosan ezt akarod? – vágott Bogdán tanárnő aggódó képet, de Auclair tanárnő így folytatta:

– Muszáj. A csontjaimban érzem, hogy valamifajta nagyszabású, sötét dolog van készülőben. Talán megakadályozhatjuk, ha megtudjuk, mire készülnek a lelketlenek – pillantott a limonádéra, amiben mentalevelek úsztak.

– Rendben – hagyta helyben Bogdán tanárnő, de szigorú tekintete cseppet sem enyhült. Amaja érezte, ahogy gyomrában kőként telepszik meg az izgalom. Miután Auclair tanárnő ivott pár kortyot, kiejtette kezéből a poharat, ami darabokra tört a kövön. A macskák azonnal nekiálltak felnyalni a szétfröccsent folyadékot. A tanárnő arca megváltozott, túlvilági hangján szólalt meg:

– Feltörték az első pecsétet, kiszabadult a fehér ló, mely végigvágtázott a világon. Az apokalipszis lovasai úton vannak, az Éden közeleg. Az Elsőket csak az ikrek állíthatják meg, de borzasztó áldozatok árán, s győzelmük így is kétséges – Auclair mozgása darabossá vált, seszínű pillantása Amaja arcán állapodott meg. – Halálod órája közeleg. Te mozdítod elő, ezért nem menthet meg téged senki. Mielőtt eljő a szeptember, te már halott leszel.

– Igyon! – tette Alba Auclair elé a teát, amit az orákulum ellen használt. A nő először nem vett róla tudomást, majd görcsös ujjakkal megragadta a csészét, s tartalmát ledöntötte torkán. Az orákulum eltűnt, a tanárnő pedig visszatért.

– Sikerült megtudnotok valamit? – kérdezte fáradtan, mire mind halálra vált arccal néztek rá és egymásra.

– Többet is, mint ami egészséges lett volna – állt fel Bogdán tanárnő, hogy bárszekrényéből elővegyen egy alkohollal félig teli üveget. Mindenkinek töltött belőle, s ő maga is lehúzta a feles diópálinkát. Összeszorította szemhéját, de amint ismét kinyitotta átható, kék szemét, így szólt:

– A jelenések könyvében írva van a világvégéről.

– Az csak mese, nem? – kérdezte Alexander hitetlenül.

– Persze, akárcsak Ádám és Éva története – szólt rá kioktatóan, elővéve tanári stílusát. Töltött magának még egy pohárral, míg a többiek még az elsőt ízlelgették.

– Mi az a pecsét? És mi köze van az áradáshoz? – kérdezte Amaja. Látta a tanárnőn, hogy hezitál, aztán valószínűleg úgy döntött, jobb, ha elmondja, mint hogyha a diákok maguk derítik ki.

Leült a helyére, s mesélésbe kezdett:

– Úgy tartja az írás, hogy a hét pecsét jelzi a világvégét. Az első négy az apokalipszis négy lovasáról szól. Aztán ott vannak a járványok, a háborúk, az éhínség, a halál, és végül a teljes pusztulás. Úgy gondolták, a pecséteket egy arra érdemes személy törheti csak fel, vagyis maga a Megváltó. De nyilván tévedtek.

– Ahogy mindennek, az éremnek is két oldala van – bólintott Auclair tanárnő. – Míg a Megváltó maga az erény, a bölcsesség, a jóság és a tisztaság, Káin a romlottság, az irigység, a harag és a halál megtestesítője. Ők ketten tudják csak feltörni a pecsétet, hiszen egymás ellenpólusai.

– Valószínűleg az Elsők hosszú éveik során előkerítették az írást – bólintott Bogdán tanárnő.

– Miután Káin visszatért hozzájuk, felbontatták vele. Az első ló kiszabadult, méghozzá a fehér.

– Fehér habok, áradás és halál – állt össze Amaja fejében a kép.

– És mit lehet tenni ezekkel a pecsétekkel? Üljünk ölbe tett kézzel, s várjuk, hogy felbontsák a többit is? Valahogy csak megakadályozhatjuk – bizakodott Alba.

– Attól tartok, még az ikrek se tehetnek ez ellen semmit – rázta a fejét a tanárnő. – Az egyik pecsét után magától feltörik a következő. Ez egy folyamat, amit nem lehet leállítani.

– És ha Káin visszatérne? Újra Jack lenne? – kérdezte Amaja, mire a tanárok összenéztek.

– Talán – sóhajtotta Bogdán tanárnő. – Erről nincs tudomásunk. Jelenleg jobban aggaszt, amit rólad mondott az orákulum.

– Nem hagyom, hogy Májuska meghaljon – jelentette ki Alexander határozottan, és értehető magyarsággal, amin akkor nem volt idő csodálkozni.

– Ahogy én sem – bólintott a tanárnő. – Erre itt és most megesküszöm.

– Nem akarom, hogy több ember haljon meg miattam – csóválta a fejét Amaja. – Vissza kell hoznom valahogy Jacket. Ha ez megtörténik, van még remény. Talán vége lesz a pusztításnak, az apokalipszis elkerülhető.

– Ez csak feltételezés – csóválta a fejét Auclair tanárnő. – Nem tudjuk, hogy lehet megállítani a rombolást, miként lehet megakadályozni a pecsétek felnyílását.

– Amajának igaza lehet. Káin indította el a végromlást, de Jack talán megakadályozhatja. Nem ülhetünk tétlenül, meg kell próbálnunk – kötötte az ebet a karóhoz Alba is, mire szavait hangos nyávogás törte meg.

Bogdán tanárnő pillantása a küszöbön lévő macskára vetült. Amajának nem kellett megvárnia, hogy a tanárnő elmondja, baj történt. A gyűrűje azonnal vörösre váltott. Meghallotta a dörgést és villámlást, majd a vihar kopogását a háztetőn, ami még rémisztőbbé tette a jelenetet.

– Biztos, hogy nem követtek? – kérdezte házigazdájuk, Auclair tanárnőre pillantva.

A nő szánakozva nézett rájuk.

– Tudtommal. Megpróbáltam elfedni a nyomokat.

– Ezek szerint nem kellően – vette tudomásul Bogdán tanárnő egyszerű természetességgel, míg arca szoborszerűvé merevedett.

Mindenki épp szedte a sátorfáját, amikor kipattant a nappaliban lévő egyik szekrény ajtaja. Amaja majdnem szívinfarktust kapott a hang hallatán. Nem hitt a szemének, amikor megpillantotta Pilart, Marcust és Carment kilépni a szekrényből.

– Ti hogy kerültök ide? – értetlenkedett a lány.

– Nincs idő magyarázatra – mondta Carmen, és Marcus társaságában kiviharzott a házból.

– A gyűrűd színe vörösre váltott – magyarázta mégis Pilar, aki beterelte a szekrénybe Albát és Alexandert. – Lelketlenek vannak a közelben.

– Ti menjetek, mi elintézzük – sürgette őket Bogdán tanárnő, s megindult Auclair után az udvarra.

– Nem. Magának velünk kell jönnie – csóválta a fejét Amaja. – Nem veszíthetek el még egy rokont.

– Nem lesz baj. Induljatok! – terelték a macskák is a szekrény felé őket. Azok tömött sorokba rendeződtek, felcsapták farkukat és hangosan nyávogtak. Alexander és Alba már rég átért a szekrényen keresztül a túloldalra, amikor Amaja Pilar társaságában belépett az átjáróba. A babaarcú lány épp be akarta zárni az ajtót, amikor vörös hajú barátnőjének érintése megállította őt.