Bronka Nowicka

Megetetni egy követ

Prae Kiadó, Budapest, 2022

Fordította: SIPOS TAMÁS

Szerkesztette: MOLNÁR T. ESZTER

Olvasószerkesztő: L. VARGA PÉTER

A borítót BRONKA NOWICKA
fotográfiájának felhasználásával
SZALAY MIKLÓS készítette.

Minden jog fenntartva. Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

© Bronka Nowicka, 2021

Hungarian translation © Sipos Tamás, 2021

© Prae Kiadó, 2021

A PRAE.HU Kft. kiadása, 2020

2092 Budakeszi, Rákóczi utca 103.

A kiadásért felel: Balogh Endre

Felelős szerkesztő: Molnár T. Eszter

BÉKYNÉ KISS ADRIEN

ISBN 978-615-6199-48-5

– Tárgylista –

Harisnya

Fésű

Teáskanál

Kő

Doboz

Gombok

Pihe

Villa

Párkány

Mosogató

Tűpárna

Zsebek

Drótkerítés

Göröngy

Naftalin

Hamu

Küszöb

Zsák

Hajó

Bot

Gombolyag

Föld

Asztal

Toll

Olló

Párnahuzat

Ablak

Gyufa

Papírsárkányok

Fényképezőgép

Kertkapu

Tükör

Ajtó

Függöny

Szekrény

Fénykép

Kút

Kanál

Gesztenye

Cipő

Bőrönd

Bőr

Szappan

A lehetetlennek

A szomorúság arra tanít, hogy az életet szolgálom.

Amikor eszel – mondja –, emlékezned kell, hogy rágj és nyelj, mindössze ennyi. Mert látod, arról van szó, hogy a hajad a segítséged nélkül nő, magadtól lélegzel és alszol, szemed tudja, mit kell tennie, hogy becsukódjon. Rád lényegében szinte semmihez nincs szükség.

Tehát miközben megyek, rakosgatom a lábamat, ha ülök, nyomom a recsegő sámlit. Amikor így ülök, a látvány használ nézésre órákon át.

Harisnya

Szereti a térde ízét. Nyáron még a bőrből is kirágja, télen harisnyán át, ettől a pamutszőrzet a nyelvére vedlik. A térdéhez nyomott fejében a gyerek ismerős dolgokat rendezget.

Az ujjak között szétmorzsolt hangya ecetszagot áraszt. A lepkének púdere van. A vakondnak frakkja. A bőrön szürke koszkukacot lehet görgetni. Az öregeknek céklaleves szaguk van. A körmök alatt, ahová szálkák bemennek, vaj van. Emberek lehetnek púposak és őrültek, de kutyák és madarak nem. Miközben sós térdét szívja, tudja, hogy a bőr az egyetlen, ami az embert a világtól elválasztja. Amiatt nem szivárog be a mérhetetlen sok dolog.

Fésű

– Ha tetűt találsz, kapsz egy kis pénzt – mondja a nagypapa. Egy ezrest és egy sűrű fésűt tesz a viaszosvászon terítőre.

Az asztalon állok, fentről nézek a húsos arcára. A fésű szántja a bőrt, és ahol áthalad, fehér vonalakat hagy, amelyek rögtön rózsaszínné válnak. A fej előredől. Nagypapa elszundít.

Néhány nappal később már viaszos a keze.

– Gyere, ne félj, puszild meg – lökdösnek oda gyengéden.

– Puszild meg a kezét.

Odamegyek és megpuszilom. A bőre, mintha nem is az lenne: hideg, kemény. Mintha már senki nem lakna alatta. A csokik után a papírt megtarthattam. Elővettem egy kis dobozt, beleszagoltam, és akkor az ízek szép sorban visszatértek a számba. A nagypapa után maradt csomagolást el kell temetni. De valamit meg lehet tartani utána.

– Vigyél, amit csak akarsz.

A kardigánt szeretném.

– Biztosan ezt szeretnéd, ezt az izzadt rongyot?

A kardigán, amiből kimosták a nagypapát, egy kötélen lóg. A száradó kardigánból még ki is vasalják. Nem akarom ezt a kardigánt, már nem.

Anélkül, hogy szólnék, elviszem a fésűt. Anélkül, hogy szólnék, vagyis ellopom, de nem szégyellem. A nagypapa még benne van. Elviszlek magammal téged, te fésű, emléknek.

Teáskanál

A halottak csak akkor használnak cukrot, ha mi magunk adjuk kezükbe a teáskanalat, és körkörös mozdulatokat teszünk a pohárban. A cukorkristályok úgy tesznek, mintha tornádóvá változtak volna, a forgószelek körhintaként pörgetik a tealeveleket. Még akkor is forognak, mikor a csészealjnak támasztott kanalak már kihűltek.

Legyen mozgás. Hagyjuk a hangyát elmenekülni az abroszról a sütimorzsával. Darázs kell az asztal alá. Legyen zümmögés. Hadd fegyverezze le az ilyen jelenetek csendjét, mielőtt a holtak azokkal a szavakkal szólnának, amelyeket vékony papírlapokkal rájuk ragasztunk. Mielőtt elbújnánk a hátuk mögött, elkezdenénk ott beszélni, és azt képzelnénk, hogy valójában ők mozgatják a szájukat. Később a tányér fölé rakjuk az ujjaikat, szétmorzsoljuk nekik a teasüteményeket, összegyűjtjük a morzsákat az ujjaik végére, amiket mi magunk nyalunk le. Végül a marionettek súlyától fáradtan a térdükre tesszük a kezüket, ezzel jelezve, hogy vége az uzsonnának és az emléknek is.

A halottak nem tudnak maguk felöltözni. Mi öltöztetjük fel őket. Ugyanez a helyzet a fésülködéssel, borotválkozással, a hajcsatok és a mandzsettagombok betevésével. A kályha megrakásával és a fütyülő teáskanna odébb helyezésével.

Le kell tisztítani a cipőjüket. Megnyalni helyettük a bélyeget, és leveleket küldeni, amik nem jutnak el hozzánk. Nem gondolják át, hogy miért nem gondolkodunk helyettük, így a mi gondolatainkkal gondolnak ránk.

Megesik, hogy kesztyűben és kötött sapkában ülnek a melegben. Vagy hósapkában egy befagyott folyónál, ahol múlt tavasszal felejtettük őket.

A gyerek magára hagyja a nagypapát egy csésze teával. Holnap újra elmegy és megcukrozza neki. Újra és újra elmegy, ameddig csak el nem fogy a világ összes cukra.

Kő

Sem a zsebbe ejtett gesztenye, sem a lopott alma nem nyomja annyira a gyereket, mint a szomorúság. A szomorúságnak az a dolga, hogy megjöjjön és itt legyen. Semmi több. A többi már az emberen múlik – ha felveszi, a szomorúság meghízik, mint a guruló hógolyó. Összetapaszt minden gondolatot.

Most nyár van. A gyerek a kertben áll, szája nyitva, némaság áramlik ki rajta a világra. A szomorúság mellette fekszik. Nem olvad el. Még meg sem izzad.

A gyerek tudja, valahonnan tudja: egy dolog sem tartozik hozzá.

Sem a csíkok a méhek potrohán, sem a spárga, sem a lehulló levél. Ezek a mindenség részei. De hogyan lehet meglátni az egészet, ha körös-körül csak dolgok látszanak, és mind azt akarja, hogy felismerjék?

A gyerek izgalmat érez. A fejéből indul, átáramlik a lábai között, csiklandozza, mintha valaki madártollal érintené meg. Megérinti ott. Tudja: a mindenséget akarja. Azt is tudja, ezt nem éri el anélkül, hogy az összes dolgot külön-külön meg ne ismerné.

Ennyi mindent senki sem ereszthet át kezeinek és érzékeinek malmán. Lehetetlen. A fagyos „lehetetlen” szótól gömbölyödik a szomorúság.

A gyerek becsukja a száját. Hazakullog. Útközben talál egy követ.

Doboz

Anya nem tudja, létezik-e mennyország. A lefelé nézéstől tokája lesz. A feje súlyával, mint egy vasalóval, kivasalja a ráncot.

Apa anya lábánál forog. Alacsony. A felnőtt dolgokért lábujjhegyen nyújtózkodik, vagy hoz magának egy széket. Hasát a székhez nyomja, úgy tolja maga előtt. Most a párnákra mutat, alá kell tenni őket, hogy felérjen az asztalhoz. Felmászik, könyökével megtámaszkodik az asztallapon, a viaszosvásznon, amin kanál, villa és kés fekszik. Apa kinyitja a száját, és anya – kanálról kanálra – önti bele a levest. Krumplit és kockára vágott húst tesz a rózsaszín odúba, amelyben egy éhes fiú lakik.

Szépen eszik. Megdicséri őt, hogy csukott szájjal. Anya egyik keze dolgozik, a másik támasztja a fejet, ami figyeli apát, a rajzolt fiút. Egy dobozban tartaná, annak kilyuggatná a tetejét. Vattát, tollat, gyapjút, darabokra tépett cellulózt tenne bele. A sarokba piskótamorzsákat szórna. Néha a kezébe venné, és nézegetné.

A rajzolt fiú befejezi az evést. Anya a megnyálazott ujjával törli meg az állát.

– Menj játszani – mondja a súlyos feleség az apró férjnek.

Az asztal alatt ülök, és figyelem a talpakat, melyek nem érnek le a földig.