Merethe Lindstrøm

Észak

Fordította: Bangó Adrienn Lídia

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-83-8

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Merethe Lindstrøm: Nord /Forlaget Oktober as, Oslo 2017/

Copyright

© Merethe Lindstrøm, 2017

Hungarian translation © Bangó Adrienn Lídia, 2025

Published in agreement with Oslo Literary Agency

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné dr. Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

A fordítás a NORLA támogatásával készült.

This translation has been published

with the financial support of NORLA

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Mirának

A fiú egy fán ült.

Azért vettem észre, mert felfelé figyeltem a lefelé helyett, botladozva járok, a fák fölöttem suttognak vagy integetnek a fénynek, és én elfelejtek a lábam elé nézni. A fiú a fán csak egy arc volt, a többi része egyenetlen táj, néhány rongydarab, egy pár csizma, csontokra feszített bőr. A fa alatt az út üres, ahogy a földek és a hegyoldal is.

Ki tudja, mit csinált odafent. Kit érdekel. Én is csak néhány darabja vagyok önmagamnak, egy pár szem és fül és láb, vagy annál is kevesebb, csak az út számít. Megyek és megyek, északra tartok a földeken keresztül, erdei ösvényeken, széles földutakon, ahol a kutya, ha tudna, előttem szaladna. A tél úgy tekeredik a tájra, mint egy mocskos, elhasznált rongy. Napok óta nem láttam semmit, a kutyát sem. Csak a fiút a fán. Nem válaszolt, amikor felkiáltottam neki, csak bámult rám. A fája elszürkült, akár hamuból is lehetett volna, és a hideg lerágta a legtöbb ágát, csak a legnagyobbakról hámlottak még durva kéregdarabok. A fiú szorosabban kapaszkodott a törzsbe, nem akart lejönni, úgy tett, mintha csak azért mászott volna fel, hogy körülnézzen. Érezhette, hogy ostobaság egy fán lakni, ahol az egész völgy láthatja. Inkább a domboldalon kellett volna búvóhelyet keresnie, mert továbbra is jártak a repülők, az éles sziluettek kövér hassal, teli belekkel tartottak az ég felé, és a hegy oldalára ürítettek. A tél során letarolták a fákat, szétszaggatták és kilyuggatták a lejtőt.

Belerúgtam a porba és odébb mentem pár lépést, azt kiabáltam, hogy van nálam ennivaló, adok neki, és ha kérdezte volna, bevallottam volna az igazat: néhány gyökérről és egy kenyércsücsökről beszélek. De a fiú nem tűnt éhesnek. Végül ráuntam az ágak közti csendes jelenésre, a fa törzsére pisáltam, és néztem, mi folyik végig rajta, már nem hasonlít vizeletre, inkább valami növény nedvére vagy a kutya szeméből csorgó váladékra, a kutya egyébként már nincs velem. A fának szája is volt, egy öklömnyi sötét lyuk, a folyadék egy része belecsorgott. Újra rátaláltam az útra, magától jött a ritmusa, húzta a lábamat. Megfordultam és láttam, hogy a fiú lemászott a fáról, és az eldobott kenyércsücsök fölé hajolt. Valahányszor hátranéztem ezután, ott volt mögöttem. Követett. Pont úgy, ahogy a kutya szokott, és éppen olyan rühes volt ő is.

Az északra vezető utam első napjaiban észrevettem a jeleket: a sűrű mohát egy-egy farönkön, egy-egy kidőlt kerítésoszlopot vagy madártetemet. Kavicsokat szórtam magam mögé, hogy emlékezzem, merről jöttem, mint ahogy a gyerekek teszik a mesékben, hogy el ne tévedjenek a sűrű erdőben. Minden nap zsebre tettem egy gallyat, de ez sem segített, a napok összemosódtak, képtelenség volt különválasztani őket, sokuk olyan szürke és súlyos volt, mint az éjjelek, míg néhány éjszaka különösen ragyogó fénnyel tartott ébren. Korábban, amikor még a többi fogollyal együtt hosszú menetre kényszerültem, szintén nem különböztette meg semmi a nappalokat az éjszakáktól, de emlékszem egy nőre, aki a menetoszlopom mellé ért, fehér haján kendőt viselt, világoskék kötényt hordott és mindkét karján egy-egy nagy kosarat cipelt, mosolygott és odabiccentett mindenkinek és senkinek, olyan gyorsan ment, hogy hamarosan megelőzte az élen haladókat, derűsen, mintha csak éppen együtt kirándulnánk az erdőben. Az idő kitisztult, az őrök vidáman rákiáltottak a nőre, füttyögtek és hirtelen jókedvük kerekedett, és mi többiek is összeszedtük magunkat, néhány percre mi is elfelejtettük, hogy mik vagyunk, hogy éppen trágyaként töpörödünk össze az út szélén, én esküdni mertem volna, hogy friss kenyér, kolbász és sajt illatát érzem; elhaladtunk egy ablak előtt, ahonnét mintha valami kávéhoz hasonló aroma szállt volna felénk. A távolban egy dalt doboltak, hogy tartsuk a helyes ritmust, mi és a nyomorult lábaink, legalábbis később ezt gondoltam. De természetesen nem kirándulni voltunk az erdőben, a nő pedig csak ment és ment. Nem tudom, hova lett, a kötényével és a két kosarával és az étel illatával, akárhogy is igyekeztünk, nem sikerült lépést tartanunk vele.

Csak megyünk és megyünk, a fiú mindig három lépéssel mögöttem. Amikor megfordulok, sosem lehetek biztos benne, hogy ott lesz, rosszul hallok, mióta egy őr fülön vágott, soha nem felejtem el az arcát, üvöltött és ordított, miközben én csak tántorogtam és egy szép, halk hang csengett a hallójáratomban, egy harmonika billentyűi. A fiú mindig az út néma oldalán halad. Nem olyan kicsi, mint hittem, de nem is nagy, nyomorult egy jószág, fel tudnám lökni, ha arra kerülne sor. A combjáig lerángatta mocskos pulóverét, rövidre nyírt haja fémesen csillog, amikor rásüt a nap, de megfeketedik, amikor egy bokor alá bújunk az eső elől. Akkor rám néz. Tudom, hogy nézek ki, ha elmegyek egy elhagyatott ház ablaka előtt, magam sem ismerek rá a benne tükröződő kísértetre, muszáj mindig megállnom és szemügyre vennem. A vállam egy girhes kecskéé, ujjaim csontos vénemberujjak. Nemrég volt a születésnapom. Útközben töltöttem be a tizenhetet, aznap, amikor a fiút találtam.

Nem tudom, a fiú hány éves, ha belegondolok, ő is egy kiéhezett szörnynek néz ki, talán pár évvel fiatalabb nálam, nekem is fiatalabbnak kellene lennem, valahol mélyen bennem ott ragyog a fiatalság, de nem jut el a tagjaimig, már a gondolataimig sem. A fiú a szájában egy kővel alszik, éhes lehet, azt mondom neki, nem kellene egy kővel a szádban aludnod. Még a torkodon akad. Összeráncolt homlokkal gondolkozik, nem lesz gond, azt mondja, nem alszik ő olyan mélyen. A kő szürke nyelvként tűnik el vékony arcában. Hamarosan odaérünk, ahol az erdő bezárul, és minden sűrűbben nő. Szeretem az ilyen erdőket, átölelnek valamit, a fák őrzik a mélyét, és minden csendes. A fiú egyébként nem beszél sokat, kíméli a hangszálait. De én láttam már embereket, akik egy szót sem szóltak, mégis elvesztették a hangjukat. A fiú kiszáradt, sovány, reggel biztosra veszem, hogy elszáradt, és a szél felkapta és elfújta, vagy talán én lélegeztem be anélkül, hogy észrevettem volna, és belém fészkelte magát, mint az út pora. Akkor aztán nem szabadulhatok tőle. Mindig csiklandozni fogja a légcsövemet, amikor levegőt veszek. De aztán felébredek, és még megvan.

Talán az egyik messzi keleti faluból származik, talán nem, mindenesetre úgy beszél, mint az ottaniak. Minden bizonnyal menekült ő is, most, hogy a háborúnak majdnem vége és felszabadítók kopogtatnak az ajtókon, hogy megszabadítsák az embereket a házuktól és a vagyonuktól. Egyesek azt beszélik, hogy a még messzibb keletről érkezett katonák maradni akarnak, hogy lecsapnak a földre, a folyókra, a házakra és a lányokra. Nem csoda, hogy a fiú eljött onnét. Egy nap egyszerűen felkerekedett, elment, amilyen messzire csak bírt, aztán felült egy fára.

Te hova mész, kérdezi. Azt válaszolom, hogy északra. Azt mondja, hogy miért északra, mintha kérdés lenne, ott van az otthonom, válaszolom. Látom, hogy nem érti, vagy talán csak nem emlékszik, hogy létezik olyan, hogy otthon, elfelejtette délt, északot, keletet és nyugatot is, de honnét tudod, merre van, kérdezi, tágra nyílt szemmel, az egész arcával kérdez. Előveszem az iránytűt, csillog, ragyog a napfényben, és a fiú szeme még nagyobbra nyílik, de nem mond semmit. Hát ő hova tart? Vállat von, hosszú nyaka kilóg a pulóveréből, egyenetlen porréteggel borított szürke csatorna.

A fiú rám szegezi a tekintetét, az iránytűre, a hátamra, ahhoz hasonlót még nem látott, de annyira nem vagyok torz, hogy elfordítsa a tekintetét. Aki először látja a hátamat, egy buckához hasonlítja, amelyet az ember talán a tekintetével is kisimíthat, kisebbíthet, megjavíthat. Nem tehetek róla, hogy az emberek megnézik vagy megbámulják, talán ők sem tehetnek róla. Viselem a hátamat, vagy az visel engem. Lehajolok és megvakarom a térdemet, hogy a fiú kibámészkodhassa magát. Aztán megkérdezem, hogy esetleg látott-e egy kutyát a környéken, egy kutyát, mondjuk, egy barnásszürke, ronda korcsot. Megrázza a fejét vékony nyaka végén.

A kutyára gondolok, régóta nem láttam, biztosan elveszett. De követhetett, a kutyák bárhová eltalálnak, addig futnak, amíg össze nem rogynak, és némi pihenés után tovább futnak. A kutyára gondolok, a szemére, amikor várt. Tudom, mit mondott. Egy ideje elhagytuk az utat és egy sáros, sekélyes árkot taposunk, van itt egy völgy, az erdő a rét alá süllyedt, és a túloldalon, ahol kitárulkozik az erdő, mezők terülnek el. De jobban érezzük magunkat a fák között, az ágak átölelnek minket, a hónaljukban mókusok és kövér baglyok bujkálnak, és a sötétben a csillagok fémforgácsoknak tűnnek az égen, lyukakat szakítanak az éjszakába, fénylő alagutakat fúrnak. Az éjszaka nem több, csak egy szétszaggatott takaró. A fiú a karjával köröz útközben, fázik, mert csak egy vékony réteg bőr választja el a külsejét a belsejétől, a hasa olyan sima, mintha papírból lenne. Több minden kéne, hogy összetartsa, hogy óvja a zsigereit, valami vastagabb, erősebb és szívósabb a bőrnél.

Nem kérdezi, miért fordulok meg és kémlelem a már megtett utat, néhány nap elteltével már a lapockámat sem bámulja, inkább a bőrömbe vésett jelet nézi, amit a menetelés előtt kaptam, most már egy seb, a fiú akkor nézi, amikor azt hiszi, nem veszem észre, és amikor rajtakapom, elfordul. A tetováló sietett és hibázott, vagy talán csak valami szépet akart alkotni, a számok túl közel kerültek egymáshoz és összeálltak egy fává. Talán belefáradt a számsorokba, a fájdalomba, amit a gyűjtőtábor bejárata előtt látott az arcokon, mielőtt úgy hajtottak ki minket, mint egy csordát. Nekem sikerült elszakadnom a menettől, elestem, amikor nem kellett volna. Akik elestek, nem élték túl, ott bomlottak el, ahol földet értek. Igaz, én túléltem. Elmesélhetem a fiúnak, ha kérdezi. A fakó, kemény föld fénylett alattam, és nem zuhanásnak éltem meg, hanem mintha futottam volna, mintha még alattam lett volna a lábam és futottam volna, éppen akkor értem földet, amikor kinyújtottam őket, mintha így futottam volna az úton. A testemnek saját hangja volt, gyengéd hangja, énekelt és zuhant, és a föld jajgatott és sikoltott.

Több heti menetelés után nem csak én estem el, egy raj voltunk, mozgó fekete raj. A parancsnok előrement, hogy kedvetlenül elkiáltson egy parancsot, már nem hittük el neki. Néhányan felkászálódtak, mások arccal lefelé feküdtek, mintha elaludtak volna, és maradhattak, az aszott szerencsétlenek gyökeret ereszthettek. A kiabáló férfi megragadta és újratöltötte a fegyverét, bizonyára sietett a következő emberhez, mert még egy lövés hallatszott. Hallottam, hogy közeledik, hallottam a lépteit a lövések között, néhányan halkan kiáltottak, mások összeestek, gombaszerűséggé váltak az árokparton, vagy pont hogy lábra álltak, de behajlított térdekkel, mintha ülnének, összehajtogatott asztalokká vagy székekké váltak. Vagy egymás után becsukott könyvekké. Én vártam. Nem maradtak gondolataim, várakozás közben nincsenek gondolatok. A földbe csapódtam, a dörrenés nem a fegyverből jött, hanem valahonnan máshonnan, földet láttam és szilánkokat mindabból, amit elpusztítottak a völgy túloldalán. Csend lett körülöttem. Amikor felébredtem, egyedül voltam, senkit nem láttam, az élők már továbbálltak.

Talán órák is elteltek így, kinyitottam a szememet, inkább éreztem, mint láttam a fényt, bennem is úgy ragyogott, mint kint, a retinám mögött vibrált. Fölöttem az ég színehagyott vászonként lógott, nem nyújtott menedéket, a világ szélén feküdtem a sötétségben, körülöttem fák álltak. Akadt időm gondolkodni, mert az esés utáni pillanatban egyre csak a zuhanást éreztem, a földet érést még nem. És azután, ahogy ott hevertem, észrevettem, hogy az órákkal együtt változik a nap, láttam magamat szaladni, emlékeztem, hogy egyszer bennem is volt erő. Egykor futkározós fiú voltam, le az utcán, keresztül a mezőn. Felbámultam az ég darabjaira, a föld hideg volt, havat ígért. A testem, már ami a hetekig tartó erőltetett menet után megmaradt belőle, semmi mást nem érzett, ezért lehetett olyan, mintha még mindig a levegőben lennék, lebegnék, azon gondolkodtam, minek is futkároztam akkor régen, sehova nem kellett sietnem, csak az azóta eltűnt utcák vártak rám.

Egy pár bakancs állt meg előttem. Akár magukban is lehettek volna, nem valaminek a részeként, nem valakinek a lábára húzva, nem egy emberen, csak egy pár elnyűtt bakancs és egy madártoll a bőrhöz erősítve. Egy trombita hangja terült szét, talán bennem szólt vagy akár a föld alatt, áthatóan és tisztán. Kinyitotta a fülemet, megrezegtette a bőrömet. Nem számított, mit akarnak az ismeretlen bakancsok, mindig véges számú procedúra, pontosan meghatározott protokollok közül lehet választani. Vártam az ítéletre: Ó, kelj már fel, te szarcsimbók, és szedd a csontos lábadat, különben kinyomom a szemedet. Vagy: Ennek uszonyai vannak és csak vergődik, valami nyomorék, semmire nem jó, talán az orvos örülne neki, az gyűjti a defekteseket.

Két arc jelenik meg a fekete keretben, egyikük sem szól. Az éjszaka elfoglalta a helyét és felállította a díszletét, a fák megnőttek, az arcok közelebb jöttek. A bakancsok még mindig előttem álltak, mellettük egy puskatus ereszkedett a földre, és egy fegyver csövében folytatódott. A másik végében minden bizonnyal ott várt a golyó. Nem hunytam be a szememet, azután nem, hogy végre sikerült kinyitni őket, amúgy sem volt semmi különbség sötétség és sötétség között, csak egy vékony hártya, a távolabb álló, lélektelen házak egyikének laza fala. Végeztem a várakozással. Gondolatok nélkül nem volt idő, repültem, felemelkedtem a föld fölé, kemény fapadlón landoltam. Egy másik, kevésbé szerencsés fogoly kabátját terítették rám, újra lecsukódott a szemem, miközben a talicska elindult. Mellettem valami neki-nekicsapódott a szilánkos fának, valahányszor a kerekek döccenőn hajtottak át, a valaminek szeme volt és nézelődött, ide-oda gurult, egy testet keresett, aminek a részévé válhat. Talán inkább csak egy kerek kő volt, egy káposztafej, és aztán megérkeztünk.

Nem hiszem, hogy ez az egyetlen út, mondja a rövid hajú fiú, úgy fordul, hogy a szél belekapjon a hangjába, a tekintete ugrál, semmin nem állapodik meg, azt mondja, ha ez lenne az egyetlen út, mindenki ezt követné, de mi egyedül vagyunk.

Mindenki ezt követné, mintha ugyanoda mennénk mind.

Nekünk erre kell mennünk, mondom, és ő bólint, megvakarja kerek fejét. De, mondja, és habozik, de én azt hiszem... Nem fejezi be a mondatot, csak úgy hagyja, vékony fiúnyakát tekergeti, felnéz a fákra, a halványzöld koronákra. Kicsit megkedveltem, jó, hogy van társaságom, hiszen már kezdtem magamban beszélni, mikor találkoztam vele. Minden nap csak az utat és a saját lábujjaimat bámultam. Most ugyanúgy grimaszolok, mint a fiú; amikor vakarózik, én is viszketni kezdek; ha ásít, muszáj nekem is, ha köp egyet, annyira rám jön a köphetnék, mintha egy tükör volnék, mintha csupán ennyi lennék.

Már nem kedvelem magamat különösebben, ezért olyan furcsa, hogy pár héttel a találkozásunk előtt megdupláztam magamat. A magányom már nem bírta egyedül, és alkotott egy másik, de teljesen azonos alakot, egyre gyakrabban voltam ketten. Valahányszor azt mondtam magamnak, hogy csak egy vagyok, egyedül vagyok, hiába ismételgettem, volt bennem még egy, aki ki akart szabadulni: a hangja belőlem jött. Láttam is őt, egy alakot a szemem sarkából, és tudtam, hogy ő is én vagyok. Ő, ha utalhatok rá így, erősködött, hogy társaságra van szükségünk, ha az ember egy, és nem kettő, nem lehet egyedül, az én hangomon beszélt, úgy fogalmazott, ahogy én szoktam. Én vagyok ő, többnyire akkor láttam, amikor elfáradtam, akkor megjelent, a kísértete annak, aki voltam, aki a gondolataimban voltam, talán ez történik azokkal, akik ezt az utat járják, kilépnek magukból, ki a tulajdon elméjükből, bele az őrületbe, a menetoszlopokban is megtörtént, emlékszem egy emberre, aki nevetni kezdett, kacagott és nevetett magában, nem hangosan, de jól hallhatóan. A szeme felragyogott, valahova máshova fordult, talán egy emlékhez, amelyet a koponyája mélyén őrzött. Egy barátja, vagyis a fiú, aki mellette ment, oldalba bökte, mert az ember ott nem nevet, nem volt szabad nevetni, az nem a nevetés helye volt, a nevetés csak azt jelenthette, hogy arrafelé haladsz, amerre azok botorkáltak, akik az úton elvesztették az eszüket, aztán eltűntek, és csak üres, szomorú benyomás maradt utánuk lábakról és rongyokról. A férfinak nem okozott fájdalmat az oldalba bökés, de a nevetést abbahagyta.

Amióta rátaláltam a fiúra, a másik egyre ritkábban mutatkozik. A fiú olyan egyértelmű. Eleinte természetesen azt hittem, hogy talán csak én találtam ki anélkül, hogy tudatában lennék, hogy ő is egy részem, ugyanannak a hangnak egy jobb változata, azt hittem, hogy jobb rendezőjévé váltam a saját előadásomnak, vagy egyszerűen csak őrültebbé. Természetesen gyanakodtam. De a fiú olyan dolgokat művel, amik nekem soha nem jutnának eszembe, gyakran mászik fára, gyors és nem aggódik, hogy mások meglátják, én soha nem másztam fára, soha nem helyezkedtem úgy, hogy észrevehessenek, talán csak nem szeretek mások fölé emelkedni, mindig féltem, hogy lerángatnak, féltem a nevetéstől, a gúnyolódástól. Gyorsan beláttam, hogy a fiú nem lehetek én. Egy éjszaka, mikor ő alszik, felébredek és újra kételkedni kezdek, a kétely dühös lárva a gyomromban, kinyúlok és megérintem a fiút, a fejére simítom a kezemet és ugyanolyan gyorsan vissza is rántom, nem érződik olyannak, mint én, de igazából nem is tudom, én milyennek érződöm. Más helyeket érzek benne, utakat, szobákat, dolgokat, amelyeket én nem tapasztaltam meg, nem láttam, nem tudok róluk, és ezért nem találhattam ki őket. Ő nem én vagyok. A pokrócba temetem az arcomat és sírok, olyan boldog vagyok, hogy a fiú nem kísértet. Addig sírok, míg végül az álom kigazolja és a tudatom határán túlra hajítja a gondolataimat.

Néhány nappal a találkozásunk előtt, amikor ketten voltam úton, és hallottam, hogy a másik felem tisztábbá válik, arról beszéltünk, amit elfelejtettem. A másik a maga módján lassabb volt, többet gondolkodott, és rávett minket, hogy emlékezzünk azokra az időkre, amikor, az ő szavajárásával, gyerekek voltunk, játszottunk és leckét írtunk; a szobára, ahonnét rá lehetett látni egy parkra, vagy a pavilonra néző nappalira, emlékeztetett, hogy mi akkor is jobban szerettünk a négy fal között lenni, ahol bejárhattuk az összes szobát rejtekhelyek után kutatva, gyakran a lépcső alá másztunk, a másik szerette azt a helyet, mert szerettünk a lábunkat a falnak vetve feküdni, vagy a verandán álltunk, néha vizet locsoltunk egy kannából, a víz legyezőalakban jött ki az öntözőfejből, egy kevés az alattunk lakó virágládáiba hullott, onnan az utcára csöpögött, és ha elég sokat locsoltunk, az utcán járók azt hitték, esik, azt mondtam, én erre nem emlékszem, ő azt mondta, szeretjük a tejszínhabos forró csokoládét, és a hideg téli napokat, és csak folytatta.

A másik a múlt körül kering, de a menetről nem akar beszélni, semmiről, ami nyugtalanító és csúnya és rémisztő, ő csak egy fejezet a szövegből, nekem kellett emlékeztetnem mindenre. Ő is megsérült. Elhúzódtam tőle, elzárkóztam attól a részemtől, ahol ő lakik, ott hagytam, mint egy régi címet, és ő emlékeztetett, hogy az volt az otthonunk. Próbált követni, velem maradni, nem akart többé magányos lenni. Látom őt, egy kanyar után vár, egy kerítésnek támaszkodik, és elmegyek mellette. A hangja gyengébb, vagy csak a fiúé harsogja túl.

Gyerekkoromban a fiuknak hívtak, a szüleim arról beszélgettek a többi felnőttel, hogy gondok vannak a fiukkal, de én nem ismertem magamra ezekben a beszélgetésekben. Ők egy másik fiút teremtettek, olyat, amilyennek engem hittek. Az őrültek azok, akik csapdába esnek a gondolataikban és nem tudnak szabadulni, mint az a gyerek, aki otthon északon mindig a szatócsbolt sarkába húzódott régi, örökölt kabátjában. Mindenki azt mondta, hogy beteg, furcsa szeme volt és addig állt ott minden nap, amíg az apja el nem jött érte és fel nem pofozta, maga előtt lökdöste, hogy mozogjon már. Valahányszor a fiú megtorpant, az apja hátba taszította, és a kabátos fiú mindig elfelejtette, hogy meg fogják ütni, ezért a felsőteste előre lendült, a lába pedig sietve igyekezett utolérni. Hórihorgas, esetlen teste volt, rémület ült ki az arcára, valahányszor az apja kibillentette az egyensúlyából. És egyszer, amikor arra jártam, megszólított. Jol, mondta. Talán azt hitte, hogy én vagyok Jol, vagy őt hívták így. Elsiettem, miközben ő a maga érthetetlen dolgait kiabálta.

Nevet akart adni nekem, szép, egyedülálló nevet. Én nem kedveltem őt, a nagy szemét és a régi kabátját, a többi gyerek is hülyét csinált belőle és kinevette, de a legsötétebb, legmagányosabb gondolatoknak is lakniuk kell valahol, és így az úton Jol lett belőlem; a fiú előttem áll a fák között, a kabátja régi és a haja hosszú, szeme zavartan kutakodik, az ilyenek mindig magányosak.

Amikor a fiukra néztek, rám, újszülöttkoromban, a szüleim erősségként tekinthettek a kis hibámra, a lapockám kinézetére, találtak valami váratlan szilárdságot a törékeny testben. A csecsemő tömörebb volt, mint amilyennek az ember elképzelte volna, ez feltűnt nekik, amikor a karjukba vettek. Mások szárnyakhoz hasonlíthatták a lapockámat, pillangószerűnek nevezhették, oldalról nézve mintha össze lett volna hajtogatva. A szüleim ezeket jóindulatú megjegyzéseknek vették, mivel egyértelműen valami rendellenességem volt. Csak akkor váltak nyugtalanná, amikor maguk is felfedezték a hasonlóságot a szülészeten fekvő gyermekük és a kezdeti stádiumban lévő rovar között; a