A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Justin Gregg: If Nietzsche Were a Narwhal

What Animal Intelligence Reveals about Human Stupidity

© 2022 by Justin Gregg

Magyar kiadás:

Ha Nietzsche narvál lett volna

Az emberi ostobaság az állati intelligencia tükrében

© Szilágyi Áron András, 2025

© MCC Press Kft., Budapest, 2025

Fordította: Szilágyi Áron András

Lektorálta: Szabó Lajos

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre vonatkozóan is.

ISBN 978-963-644-119-7 (print)

ISBN 978-963-644-120-3 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

Felelős vezető: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Zajacz Zita

Korrektúra: Grim Jolán

Borítóterv: Csuth Péter

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

Tartalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

1. A miért-specialisták: történet a fejfedőkről, fogadásokról és egyéb furfangokról

2. Őszintén szólva: a hazugság ereje és buktatói

3. Haláltudat: a jövőre vonatkozó tudás árnyoldala

4. Nyakunkon a meleg albatrosz: az emberi erkölcs problémája

5. A boldog méhek titka: beszéljünk a „t” betűs szóról!

6. Prognosztikus rövidlátás: közellátó távollátásunk

7. Az emberi kivételesség: nyerésre állunk?

Epilógus: Miért mentünk meg egy meztelencsigát?

Név- és tárgymutató

Ezt a könyvet Ranke de Vriesnek, feleségemnek ajánlom,
aki életem párja és legkedvesebb cinkostársam

„Erre az egyszerű állatok képtelenek lennének.
Egy emberre van szükség a valódi ostobasághoz.”

Terry Pratchett: Piramisok (Korongvilág, 7. rész)

Köszönetnyilvánítás

Egy könyv megírása furcsa érzelmi folyamat tud lenni: tele önbizalomhiánnyal, határozatlansággal, bénító felismerésekkel és félig-meddig illuzórikus megvilágosodásokkal. A szerző környezetében lévő emberek azok, akik egy csésze friss kávéval a kezében, épségben a célvonal felé terelgetik őt. Hadd mutassam be ezeket az embereket!

Ép eszem legfőbb őrzője mindig is a feleségem, Ranke de Vries volt, ez mindig így is marad. Nemcsak a kávém főzi, hanem el is mondja a véleményét a könyv minden egyes vázlatáról, amit elküldök neki. Továbbá végighallgatja a karosszékben előadott monológjaimat, miközben az ötleteimen dolgozom. Biztosan fárasztó lehet, mégis rendületlenül és zúgolódás nélkül meghallgat. Hálásabb nem is lehetnék. Köszönettel tartozom a lányomnak, Milának is, aki ugyan kisebb lelkesedéssel hallgatja a monológjaimat, viszont mindennap megnevettet.

A könyv megvalósulása elsősorban az ügynökömnek, Lisa DiMonának köszönhető. Mindenkinek kell egy Lisa az életében. Ő az én szószólóm és támogatóm, végtelenül szerencsés vagyok, hogy a bolygója körül keringhetek. A mai napig valahányszor meglátom, hogy e-mailem érkezett Lisától, kicsit repes a szívem.

Pronoy Sarkarról még nem szóltam. Ha lehetne valaki, akinek a nevét az enyém mellé írhatnám a borítóra, az Pronoyé lenne. Ő nemcsak a szerkesztőm volt, hanem e kötet másik szülője. Nemcsak mellettem állt, mint a könyv elkötelezett pártfogója és az egész projekt katalizátora, hanem szakértő útmutatást is adott az érveim felépítésében. Igazán nagy öröm és kiváltság tudni, hogy Pronoy támogat.

Köszönet a Little, Brown kiadó teljes csapatának, beleértve Fanta Diallót, Bruce Nicholst, Linda Arendset, Maria Espinosát, Stacy Schuckot, Katherine Akeyt, Juliana Horbachevskyt, Lucy Kimet, Melissa Mathlint és az olvasószerkesztőmet, Scott Wilsont. Köszönöm számos korai olvasómnak és az ajánlások íróinak – különösen Jonathan Balcombe-nak és Barbara J. Kingnek –, hogy nemcsak kedves szavakkal szolgáltak, de rámutattak néhány kínos problémára is, amelyeket a végleges változatban javítani tudtam.

Hálával tartozom a sok szakértőnek, akikkel interjút készíthettem, vagy beszélgethettem a könyvről – bár közülük néhányan nem kerültek be a végleges változatba –, többek között Jody Greennek, Dan Ahernnek, Susana Monsónak, Sergey Budaevnek, Mikael Hallernek, Mike McCaskillnek, Lauren Stantonnak és Evan Westrának. Köszönet továbbá Marie-Luise Theuerkaufnak a Nietzsche-idézetek német fordításának ellenőrzéséért, valamint Marianna Di Paolónak a soson fordításért.

Könyvem szereplőjeként több barátom is megjelent, akiknek köszönetet kell mondanom, amiért lehetővé tették, hogy híressé és/vagy hírhedtté tegyem őket, köztük Andrea Boyd (és kutyái: Lucy és Clover), Monica Schuegraf, Michael Cardinal-Aucoin és Brendan Ahern. Hálás vagyok továbbá tudós barátaimnak, akik hajlandóak voltak megvitatni velem a könyvvel kapcsolatos ötleteimet, többek közt Russell Wyethnek, Clare Fawcettnek, Christie Lomore-nak és Doug Al-Maininak. Külön köszönet illeti az írócsoportom tagjait, akik lelkesen támogatták a kezdeti könyvötleteimet, köztük John Graham-Pole-t (és Dorothy Landert is!), Peter Smitht és Anne Louise MacDonaldot. Angus MacCaull nem csupán írócsoportos cimborám, hanem írói karrierem fő támogatója, hála neki a sokéves tanácsadásért és támogatásért.

Köszönöm a sok alkotótársamnak és barátomnak, akik az elmúlt években támogatták írói ambícióimat, köztük Laura Teasdale-nek (az imprószínházas és zenei múzsámnak), a Ritchie-klánnak (Juliának, Peternek és Harrietnek), Dave Lawrence-nek (a podcast-múzsámnak és az egyik első embernek, aki teljes egészében elolvasta a könyvet), Jenn Priddle-nek (bizalmasomnak és bátorítómnak), Erin Cole-nak, Michael Linkletternek, Steve Stamatopoulosnak, Ashley Shepphardnek, Natasha MacKinnonnak, Rob Hullnak, Allan Briggsnek, Ayami Uemurának, Brendan Lucey-nek, James Brincknek, Jenn MacDonaldnak, és te jó ég, most jöttem rá, hogy túl sok embernek kell köszönetet mondanom, szóval egy nagy-nagy köszönet mindenkinek, akit ismerek és szeretek!

Köszönet minden D&D szerepjátékos cimborámnak a több száz (ezer?) órányi bolondozásért, ami sok örömet és nevetést hozott, és elterelte a figyelmemet a könyvvel kapcsolatos gondjaimról, beleértve Jake Hanlont, Paul Tynant, Wojtek Tokarzt, Jon Langdont, Sarah O’Toole-t, Donovan Purcellt, Robin MacDougallt, Ben Lane-Smitht és Grace Lane-Smitht. Köszönet apa-bandás haverjaimnak, akik szintén szerepelnek a könyvben: Julien Landrynek, Ryan Lukemannek, Cory Bishopnak és Adrian Cameronnak. Köszönet a Netflix támogató csoportomnak, Donna Trembinskinek, Michael Spearinnek, Susan Hawkesnak és Cory Rushtonnak. Ugyancsak hálás vagyok számos egyetemi munkatársamnak és barátomnak az StFX-en, és külön köszönet illeti régi barátaimat és kutatótársaimat a Dolphin Communication Projectnél: Kathleen Dudzinskit, Kelly Melillo-Sweetingt és John Andersont; csodálatos kollégák voltak az évek során, és a sikereim nagy részét az együttműködésünknek köszönhetem.

Mérhetetlen hála Mijke és Marcel van den Bergnek, valamint Thijmennek, Pepijnnek és Madeliefnek, hogy csatlakoztak hozzánk ebben a kanadai kalandban! Természetesen köszönöm egész családomnak otthon, New Englandben és Hollandiában, valamint annak a sok embernek és barátnak szerte a világon, akikkel az évek során együtt nevettem.

Végül egy különleges köszönet valamennyi állatnak az életemben. A sok vadon élő és háziállat nélkül, amelyekkel kapcsolatba kerültem, ez a könyv soha nem jöhetett volna létre. A varjaktól kezdve, akik minden reggel üdvözölnek a teraszomon, Oscarig (aki szintén felbukkant ebben a könyvben), valamint a csirkékig (név szerint: Echo, Dr. Becky, Ghost, Specter, Topaz, Shadow, Mist, Coffee, Brownie, Muffin, Mocha, Song és Dragon), akik sok örömet okoznak nekünk. Természetesen köszönöm még a legnagyobb gengszternek is, fő cimborámnak, Tiggernek.

Köszönöm mindenkinek, és maradjatok velem a következő könyvemig is!

Bevezetés

Friedrich Wilhelm Nietzschének (1844–1900) pompás bajusza volt, és különös kapcsolata az állatokkal. Egyfelől sajnálta őket, mert – ahogyan a Korszerűtlen elmélkedésekben írta: „vakon és esztelenül” csüggnek az életen, „minden magasabb jutalom nélkül, és „egy szörnyű vágy ostobaságával” epekednek.[1] Úgy vélte, az állatok úgy botorkálnak végig az életen, hogy nem tudják, mit és miért tesznek. Ennél is rosszabb, hogy hiányzik belőlük az intelligencia ahhoz, hogy olyan mélyen átéljék az örömöt vagy a szenvedést, mint mi, emberek – gondolta.[2] Egy olyan egzisztencialista filozófus számára, mint Nietzsche, ez igazi szívás; hiszen minden gondolata a szenvedés értelmének megtalálása körül forgott. Ugyanakkor irigyelte is szorongástól mentes életüket, így írva erről:

Tekintsd a nyájat[3], amely melletted legelész tova: nem tudja, mi a ma, szerteszökdécsel, faldos, lenyugszik, emészt, felszökken újra, s így hajnaltól éjszakáig és napra nap, kurta pórázon minden kedvével és kedvtelenségével, mármint a pillanat cövekéhez kötve, s ezért sem búskomor, sem életunt. E látvány az embernek fájdalom, mert az állattal szemben ember voltával kérkedik, s annak boldogságára mégis féltékenyen tekint.[4]

Nietzsche egyszerre kívánta, hogy olyan ostoba legyen, mint egy tehén, hogy ne kelljen a létezésről elmélkednie, és egyszerre sajnálta a teheneket, amiért olyan ostobák, hogy nem tudnak a létezésről elmélkedni. Ez az a fajta kognitív disszonancia, amely nagy gondolatokat szül. Nietzsche filozófiai munkássága többek között az igazság és az erkölcs természetének megkérdőjelezésével, Isten jól ismert halottá nyilvánításával, valamint az értelmetlenség és a nihilizmus problémájával foglalkozott. Szörnyű ára volt azonban ennek az életműnek. Magánéletében igazi káosz uralkodott, ami a legjobb példa arra, hogy a túlzott mélység szó szerint az agyadra mehet.

Gyermekkorában Nietzschét bénító fejfájások gyötörték, amelyek napokig mozgásképtelenné tették.[5] Tudományos munkásságának csúcsán folyamatosan depressziótól, hallucinációktól és öngyilkossági gondolatoktól szenvedett. 1883-ban, harminckilenc évesen „őrültnek” nyilvánította magát – pedig ebben az évben jelent meg leghíresebb könyve, az Also sprach Zarathustra (Im-ígyen szóla Zarathustra) is. Szellemi állapota tovább romlott, miközben filozófiai teljesítménye az egekig szökött. 1888-ban Nietzsche egy kis lakást bérelt Torino közepén barátjától, Davide Finótól. Annak ellenére, hogy mentális krízishelyzetben volt, három könyvet írt abban az évben.[6]

Egy éjszaka Fino belesett Nietzsche kulcslyukán, és megpillantotta őt „anyaszült meztelenül kiabálni, ugrálni és táncolni a szobában, mintha egy dionüszoszi orgia egyszemélyes újrateremtése zajlott volna”.[7] Nietzsche egész éjjel virrasztott, a könyökével diszharmonikus dalokat püfölt a zongorán, miközben Wagner-operák rosszul felidézett szövegeit üvöltözte. Teremtő géniusz volt, de nyilvánvalóan nem jó ember. Emellett pedig rettenetes szomszéd.

Tekintettel az állati természet iránti érdeklődésére, talán nem véletlen, hogy egy lóval való találkozás okozta végső mentális összeomlását, amelyből soha nem épült fel. 1889. január 3-án éppen a torinói Piazza Carlo Albertón sétált, amikor meglátott egy kocsist, aki a lovát ostorozta. Nietzsche feldúltan sírva fakadt, átkarolta az állat nyakát, és összeesett az utcán. Fino, aki egy közeli újságosnál dolgozott, ott talált rá, majd hazakísérte.[8] A szegény filozófus néhány napig kataton állapotban maradt, mielőtt a svájci Bázelben található elmegyógyintézetbe szállították volna. Soha többé nem nyerte vissza szellemi képességeit. Úgy tűnik, a torinói ló volt az, amely a végső csapást mérte törékeny lelkiállapotára.[9]

Sok találgatás látott napvilágot Nietzsche elmebetegségének okairól, amely halála előtt teljes demenciává fajult. Lehet, hogy krónikus szifiliszes fertőzése volt, amely felzabálta az agyát. Vagy talán érrendszeri betegség (CADASIL) kínozta, amely különböző neurológiai tüneteket okoz az agyszövet lassú elsorvadása és elhalása következtében.[10] Bármi legyen is az orvosi ok, az biztos, hogy Nietzsche pszichiátriai problémáit intellektuális zsenije tovább súlyosbította, mert arra késztette, hogy szenvedéseiben értelmet, szépséget és igazságot keressen épelméjűsége rovására.

Vajon túl okos volt Nietzsche a saját boldogságához? Ha az intelligenciát evolúciós szempontból vizsgáljuk, minden okunk megvan úgy vélekedni, hogy az összetett gondolkodás, annak minden megjelenési formáját tekintve az állatvilágban, gyakran hátrányt jelent. Ha van tanulság, amit Friedrich Wilhelm Nietzsche gyötrelmes életéből levonhatunk, akkor az az, hogy a túl sok fejtörés nem feltétlenül tesz jót.

Mi lett volna, ha Nietzsche egy egyszerűbb állat lett volna, aki nem képes ilyen mélyen elgondolkodni a létezés természetéről, mint a torinói ló vagy az általa annyira sajnált/irigyelt tehenek egyike? Vagy esetleg egy narvál, az egyik kedvenc tengeri emlősöm? Az egzisztenciális válságot átélő narvál abszurditása a kulcsa annak, hogy megértsük mindazt, ami rossz az emberi gondolkodásban, és mindazt, ami jó az állatiban. Ahhoz, hogy a narválok Nietzschéhez hasonló pszichés összeomlást szenvedjenek el, a saját létezésük tudatosságának kifinomult szintjével kellene rendelkezniük. Tudniuk kellene, hogy halandók, akikre egy napon a nem is olyan távoli jövőben a halál vár. Ám igen csekély bizonyíték van arra nézve, hogy a narvál vagy az emberen kívül bármely állat rendelkezik a saját halandósága felfogásához szükséges intellektuális képességekkel, ahogyan ebben a könyvben látni fogjuk. Ez pedig, mint majd kiderül, jó dolog.

Mit jelent az intelligencia?

Van egy rejtélyes szakadék aközött, ahogyan az emberek, illetve az állatok megértik és megtapasztalják a világot. Soha nem volt kétséges, hogy a mi koponyánkban valami olyasmi történik, ami a narválokéban nem. Robotokat tudunk küldeni a Marsra. A narválok nem. Szimfóniákat tudunk írni. A narválok nem. Értelmet találhatunk a halálban. A narválok nem. Bármit is tesz az agyunk, ami ezeket a csodákat eredményezi, az egyértelműen annak a dolognak az eredménye, amit intelligenciának nevezünk.

Sajnos annak ellenére, hogy maradéktalanul bízunk az emberi intelligencia kivételességében, senkinek sincs pontos fogalma arról, mi is az valójában. Az pedig nem csupán egy könnyelmű kijelentés a részemről, hogy nincs jól működő definíciónk rá. Nem vagyunk biztosak abban, hogy az intelligencia mint számszerűsíthető fogalom egyáltalán létezik-e.

Vegyük például a mesterséges intelligencia (MI) területét! Megkísérlünk olyan számítógépes szoftvereket vagy robotrendszereket létrehozni, amelyek – ahogy a nevük is jelzi – intelligensek. Az MI kutatói azonban nem értenek egyet abban, hogy miként definiálják a jelenséget, amelyet annyira szeretnének körülírni. Egy közelmúltban végzett felmérésben az MI-vel foglalkozó 567 elismert szakértőből a szűk többség (58,6 százalék) Pei Wang MI-kutató definícióját találta a legjobbnak:[11]

Az intelligencia lényege a környezethez való alkalmazkodás elégtelen tudással és erőforrásokkal végzett munka mellett. Ennek megfelelően egy intelligens rendszernek véges feldolgozási kapacitásra kell hagyatkoznia, valós időben kell működnie, nyitottnak kell lennie a váratlan feladatokra, és tanulnia kell a tapasztalatokból. Ez a munkadefiníció az intelligenciát a „relatív racionalitás” egy formájának tekinti.[12]

Ez egyben azt is jelenti, hogy az MI-kutatók 41,4 százaléka szerint egyáltalán nem ez az intelligencia. A Journal of Artificial General Intelligence folyóirat különszámában többtucatnyi szakértő kapott lehetőséget, hogy véleményezze Wang definícióját. Kicsit sem meglepő módon a szerkesztők arra a következtetésre jutottak, hogy „ha az olvasók konszenzust vártak a mesterséges intelligencia meghatározásával kapcsolatban, akkor sajnos csalódást kell okozni nekik”.[13] Egy egész tudományterületen, amely kizárólag az intelligencia létrehozására összpontosít, nincs és soha nem is lesz egyetértés abban, hogy az mit is jelent. Ez pedig meglehetősen nevetséges állapot.

Egyébiránt a pszichológusok sem állnak jobban. Az intelligenciát az emberi elme egyetlen tulajdonságának tekintő elméletek igencsak zavaros múltra tekintenek vissza. A 20. századi angol pszichológus, Charles Edward Spearman azért javasolta az általános intelligenciatényező (vagyis a g-faktor) fogalmának bevezetését, hogy megmagyarázza: azok a gyerekek, akik egyfajta pszichometriai teszten jók voltak, miért teljesítettek kiválóan más típusú pszichometriai teszteken is.[14] Elmélete szerint ez az emberi elmének egy számszerűsíthető tulajdonsága kell hogy legyen, amelyből egyes embereknek több van, mint másoknak. Ezt lehet mérni a SAT-vizsgával[15] vagy az IQ-tesztekkel. Amikor ilyen típusú teszteket végeztetünk, akkor valóban azt találjuk – a világ bármely pontján, kulturális háttértől függetlenül –, hogy egyesek általánosságban jobbak a teszt valamennyi aspektusában, mint mások. Abban ugyanakkor nincs egyetértés, hogy ezek a teljesítménybeli különbségek az elme egyetlen tulajdonságának – a g-faktornak – köszönhetőek-e, amely a gondolkodást kiváltja, vagy a g-faktor csak egy összefoglaló név, amelyet az agyban dolgozó kognitív kapacitások hatalmas halmazának együttes teljesítményére használunk. Vajon e kognitív kapacitások mindegyike egymástól függetlenül működik, és csak véletlenül állnak ilyen szoros korrelációban egymással, vagy van valamiféle intelligencia-varázspor, amely az összes kognitív rendszerre rászóródik, és mindent jobb működésre késztet? Senki sem tudja. Az emberi elmében rejlő intelligencia tanulmányozásának az alapjai igencsak zűrzavarosak, nem világos, hogy egyáltalán miről is beszélünk.

Aztán itt vannak az állatok. Ha szeretnél rávilágítani az intelligencia fogalmának ingatag voltára, csak kérj meg egy etológust, hogy magyarázza el, miért intelligensebbek a varjak, mint a galambok. Az olyan fickók, mint én, valószínűleg olyasmi választ fognak adni, hogy a különböző fajok intelligenciáját nem lehet így összehasonlítani. Amit úgy kell dekódolni, hogy a kérdésnek nincs értelme, mivel senki sem tudja, mi a fene az az intelligencia, vagy hogyan lehet mérni.

De ha az utolsó szöget akarod a koporsóba, amely megmutatja, hogy az intelligenciával való viaskodás nehéz, már-már nevetséges, sőt lehetetlen, akkor ne keress tovább a SETI-nél,[16] azaz a földön kívüli intelligencia utáni kutatásnál. Ezt a mozgalmat Philip Morrisonnak és Giuseppe Cocconinak, a Cornell Egyetem két tudósának 1959-ben a Nature-ben megjelent cikke ihlette, akik szerint ha idegen civilizációk kommunikálni próbálnának, akkor azt valószínűleg rádióhullámokkal tennék. Ez vezetett 1960 novemberében a tudósok találkozójához a nyugat-virginiai Green Bankben, ahol Frank Drake rádiócsillagász bemutatta híres Drake-egyenletét, amely azon Tejútrendszerben létező földön kívüli civilizációk számát becsülte meg, amelyek elég intelligensek ahhoz, hogy rádióhullámokat hozzanak létre. Maga az egyenlet tele van elnagyolt becslésekkel megállapított (értsd: légből kapott) értékekkel, beleértve az életet hordozó bolygók átlagos számát, és ezek közül azon bolygók százalékos arányát, amelyeken intelligens élet fejlődhet ki.

A SETI-vel és a Drake-egyenlettel az a baj, hogy még csak meg sem próbálják meghatározni, hogy mi is az az intelligencia. Pedig mindannyiunknak illene tudnia. Ez az a képessége egy élőlénynek, hogy rádiójeleket tud létrehozni. Ezek szerint az emberek addig nem is voltak intelligensek, amíg Marconi 1896-ban nem szabadalmaztatta a rádiót. Illetve valószínűleg megint csak nem leszünk azok egy évszázad múlva, amikor a rádión kommunikálásról teljesen áttérünk az optikai úton folytatottra. Ez az ostobaság az oka annak, hogy Philip Morrison ki nem állhatta a földön kívüli intelligencia keresése kifejezést, mondván: „A SETI mindig is elkeserített, mert valahogy rossz fényt vet a kutatásra. Hiszen nem az intelligencia volt az, amit észlelni tudtunk, hanem a kommunikáció, ami ugyan intelligenciára utal, mégis helyénvalóbb, ha a jelek fogadásáról beszélünk.”[17]

Az MI-kutatókban, a pszichológusokban, az állati kogníció kutatóiban és a SETI-vel foglalkozó tudósokban közös az a meggyőződés, hogy az intelligencia számszerűsíthető jelenség, azonban arra nincs elfogadott módszer, hogyan. Mindannyian felismerjük, amikor meglátjuk. Földön kívüli rádióhullámok? Persze, ez intelligencia. Varjak bottal halásznak ki hangyákat egy fatörzsből? Naná, ez is az. Data parancsnok-helyettes[18] verset ír szeretett házimacskájának? Igen, ez is egészen biztosan. Ez a „felismerem, ha látom” megközelítés ugyanaz a módszer, amelyet Potter Stewart, az amerikai Legfelsőbb Bíróság híres bírája használt a pornográf tartalom meghatározására.[19] Mindannyian tudjuk, mi az az intelligencia, ahogyan azt is, mi a pornó. Mindkettőre igaz, hogy ha túl sok időt töltünk azzal, hogy megpróbáljuk definiálni, akkor az emberek kényelmetlenül érzik magukat, ezért a legtöbben inkább nem is foglalkoznak vele.

Mire jó az intelligencia?

Az intelligenciáról szóló vita középpontjában az a rendíthetetlen hit áll, hogy – bárhogyan is definiáljuk azt, és bármi is legyen valójában – jó dolog. Egy olyan varázspor, amelyet ha egy unalmas, öreg majomra, egy robotra vagy egy földönkívülire hintünk, akkor valami jobb jön létre. De valóban ennyire biztosak lehetünk az intelligencia hozzáadott értékében? Ha Nietzsche elméje jobban hasonlított volna a narváléhoz – azaz nem lett volna elég intelligens ahhoz, hogy a közelgő halálán töprengjen –, őrülete talán kevésbé bontakozott volna ki, ha teljesen nem is tűnt volna el. Ez nemcsak neki, hanem mindannyiunknak jobb lett volna. Ha Nietzsche narválnak születik, a világnak talán soha nem kellett volna elviselnie a második világháború vagy a holokauszt borzalmait – azaz olyan eseményeket, amelyeknek a létrejöttéhez Nietzsche önhibáján kívül hozzájárult.

Összeomlása után Nietzsche egy évet töltött a jénai elmegyógyintézetben, majd visszavitték gyermekkori otthonába, Naumburgba, ahol édesanyja, Franziska gondozta. Félkataton állapotba került, és éjjel-nappal gondozásra szorult. Hét évvel később – édesanyja halála után – húga, Elisabeth vette át ellátását. Ő mindig is vágyott bátyja elismerésére, de az egy életen át semmibe vette őt. Amikor gyerekek voltak, Nietzsche a láma becenevet adta húgának, állítólag azért, mert azok „ostoba” és makacs állatok, amelyek ha rosszul bánnak velük, nem hajlandók enni, és „lefekszenek a porba meghalni”.[20]

Nietzsche (és mindnyájunk) szerencsétlenségére Elisabeth szélsőjobbos német nacionalista volt. Férjével, Bernhard Försterrel 1887-ben részt vett Nueva Germania városának alapításában Paraguayban, amelyet az árja faj felsőbbrendűségén alapuló közösség ragyogó példájának – egy új hazának – szántak. Förster harsány antiszemita volt, aki egyszer azt írta, hogy a zsidók „paraziták a német testben”.[21] Nueva Germania azonban hamar kudarcot vallott: a korai árja telepesek az éhezéstől, illetve a maláriától és a homoki bolha okozta fertőzésektől meghaltak.[22] Így kiderült, hogy a homoki bolha, e nem metaforikus parazita, boldogan megél az antiszemita testben.

A város kudarca fölötti szégyenében Förster öngyilkos lett, Elisabeth pedig visszatért Németországba, ahol végül az akkorra már magatehetetlen testvéréről gondoskodott. Nietzsche nem volt antiszemita, és mind az antiszemitizmust, mind a fasizmust becsmérelte írásaiban.[23] Mire a húga megérkezett, hogy ápolja őt, már nem volt olyan az állapotban, hogy vitatkozzon vele, hiszen részben lebénult és képtelen volt beszélni. Így a filozófus 1900 augusztusában bekövetkezett halála után Elisabeth szabadon rendelkezett a hagyaték felett, és át tudta úgy dolgozni fivére filozófiai írásait, hogy azok illeszkedjenek a fehér felsőbbrendűséget hirdető meggyőződéséhez.

Hogy népszerűvé tegye magát a Németországban egyre erősödő fasiszta mozgalom berkeiben, átfésülte Nietzsche régi jegyzetfüzeteit, és posztumusz könyvet adott ki A hatalom akarása[24] címmel, amelyet fasiszta barátai körében a „gyengébb fajok” leigázásával (és megsemmisítésével) járó harcias ideológiájuk filozófiai igazolásaként reklámozott.

Annak ellenére, hogy bátyja elméleteinek megértéséhez tanárra volt szüksége Rudolf Steiner, a híres osztrák filozófus személyében, és annak ellenére, hogy Steiner azt mondta róla, hogy „gondolkodása a legcsekélyebb logikai következetességgel sem rendelkezik”,[25] Elisabethnek sikerült bátyját a nemzetiszocialista mozgalom szellemi atyjának beállítania. Az 1930-as évek elején mindenki, aki a náci pártban számított, elzarándokolt a weimari Nietzsche-archívumba, amelyet Elisabeth azért hozott létre, hogy népszerűsítse bátyja írásait – amelyek közül néhányat ő hamisított.[26] Elisabeth 1935-ös halálakor már olyan nagy tekintélynek örvendett a náci rezsim körében, hogy még Adolf Hitler is részt vett a temetésén.

Nietzsche filozófiai eszméi minden szakértő szerint meghatározó szerepet játszottak a náci párt megalakulásában és sikereiben, és segítettek a holokauszt igazolásában. Mindezt annak ellenére, hogy Nietzsche megvetette az antiszemitizmust, és valószínűleg gyűlölte volna a nácikat,[27] azt tanácsolva az embereknek, hogy „dobják ki az antiszemita szónokokat az országból”.[28] Nietzsche szanitécként szolgált a francia–porosz háborúban, amelynek brutalitását közelről látta, és ez mélyen érintette. Nem volt az erőszak híve. Egészen biztosan elutasította azt a fajta államilag támogatott erőszakot, amelyet a nácikhoz hasonló szélsőségesen nacionalista politikai mozgalmak alkalmaztak. Noha Nietzsche azt állította, hogy „kalapáccsal filozofál”,[29] híresen kedves, jól nevelt, szelíd ember volt.[30] Ami illik a képbe. Emlékezzünk csak, ugyanarról a fickóról van szó, aki idegösszeomlást kapott, mert látta, hogy valaki bánt egy lovat.

Ez pedig rávilágít az emberi intelligencia nagy hátulütőjére. Intellektusunkat használhatjuk arra, és gyakran meg is tesszük, hogy kifürkésszük a világegyetem titkait, és az élet törékenységén és mulandóságán alapuló filozófiai elméleteket alkossunk. De ezeket a titkokat felhasználhatjuk arra, és gyakran meg is tesszük, hogy halált és pusztulást okozzunk általuk, a filozófiai emléleteket pedig kiforgatjuk, hogy igazoljuk kegyetlenségünket. A világ felépítésének megértésével együtt jár a lerombolásáról szóló tudás. Az emberiségnek megvan a képessége a népirtás megindoklására, és a technológiai kompetenciája, hogy végre is hajtsa azt. Elisabeth Förster-Nietzsche bátyja filozófiai írásait – amelyek lenyűgöző emberi intellektusból születtek – egy olyan világnézet igazolására használta fel, amely hatmillió zsidó halálához vezetett.[31] Ilyen értelemben az emberek egyáltalán nem hasonlítanak a narválokhoz. A narválok ugyanis nem építenek gázkamrákat.

A nagy MacGuffin

Az intelligencia nem biológiai tény. Az emberi intellektuális vagy viselkedésbeli kivételességnek nincs tudományos alapja. Zsigerileg érezzük, hogy az intelligencia létezik és jó. De ha megnézzük, hogy az állatok milyen sokféle módon tudnak megélni ezen a bolygón – hogy milyen elképesztő megoldásokat találtak ki az ökológiai problémák megoldására –, akkor világossá válik, hogy ezek közül a zsigeri meggyőződések közül egyik sem állja ki a próbát. Az intelligencia a nagy MacGuffin[32] – a fogalom, amelyet az emberi, az állati és a robotelmék tanulmányozása során üldözünk, elvonta a figyelmünket a természeti világ valóságáról. Egy olyan valóságról, amelyben a természetes szelekció sohasem irányult egy olyan biológiai tulajdonságra, amelyet intelligencia néven egyedi fogalommá tudnánk desztillálni. Egy olyan valóságról, amelyben intellektuális és technológiai teljesítményeink – amelyek sok más fajjal közös kognitív tulajdonságok keverékéből születtek – nem is olyan fontosak vagy kivételesek, mint ahogyan azt hinni szeretnénk. Egy olyan valóságról, amelyben a Föld telis-tele van olyan állatfajokkal, amelyek az emberi fajt megszégyenítő módon találtak megoldásokat a jó élet megteremtésére.

Könyvem az intelligencia mibenlétét járja körbe, azt, hogy jó vagy rossz dologról van szó. A legtöbben valószínűleg úgy gondoljuk, hogy az intelligencia – bármit is jelentsen számunkra maga a kifejezés – eredendően jó. A világra – és a benne élő állatok értékére – mindig is saját intellektusunkon keresztül tekintünk. De mi lenne, ha elnémítanánk azt a hangot, amely saját fajunk kivételességéről szónokol, és ehelyett meghallgatnánk a többi történeteit is? Mi lenne, ha tudomásul vennénk, hogy az úgynevezett emberi vívmányok evolúciós szempontból olykor valójában elég pocsék megoldások? Ha ezt megtesszük, akkor az egész világ a feje tetejére áll: az állítólagosan kevésbé eszes állatok – például a tehenek, a lovak vagy éppen a narválok – valóságos zseniknek tűnnek. Az állatvilág hirtelen felrobban a gyönyörű, egyszerű elméktől, amelyek elegáns megoldásokat találtak a túlélés problémájára.

Mire jó az emberi intelligencia? Ez a kérdés foglalkoztatta Nietzschét, csakúgy, mint engem. Lássuk, hogy meg tudjuk-e válaszolni közösen!

1. FEJEZET

A miért-specialisták

Történet a fejfedőkről,
fogadásokról és egyéb furfangokról

Az ember fokozatosan fantasztikus állattá lett, amelynek eggyel több lét-feltételt kell teljesítenie, mint bármely más állatnak: az embernek időről időre azt kell hinnie, hogy tudja, miért létezik.

NIETZSCHE[33]

Mike McCaskillnek húsz évébe telt, hogy sikeres legyen a tőzsdén. De amikor végre kijött neki a lépés, akkor igazán nagyot kaszált.

Mike kicsiben kezdte: hobbiból filléres részvényekkel kereskedett, miközben a szülei bútorboltjában dolgozott.[34] Amikor az üzlet 2007-ben bezárt, úgy döntött, hogy főállásban a hobbijának szenteli magát. Tízezer dollárért eladta az autóját, majd a pénzt a kereskedési számlájára tette. A következő két évben a volatilis piac[35] és a másodrendű jelzáloghitel-piaci válság miatt az S&P 500[36] elvesztette értékének felét, ami csak még jobban felkeltette a Mike-hoz hasonló day traderek[37] érdeklődését. Felvillanyozta a lehetőség, hogy megfejtheti a piac alakulásának rejtélyét. Arra spekulált, hogy a részvények röviddel Obama elnökké választása után meg fognak ugrani, ezért fogta a filléres részvényekkel szerzett több százezres bevételét, és a rendes részvénypiacra irányította.

Ez azonban nem jött be neki.

Miközben Obama 2009. január 20-án esküt tett, Mike-nak végig kellett néznie, hogy a Dow Jones árfolyama tovább zuhan, és végül március 5-én eléri a pénzügyi válság alatti 6594,44 pontos mélypontját. Ez 50 százalékos csökkenést jelentett a 2007. októberi 14 164,43 pontos történelmi csúcshoz képest, és mindössze 3 százalékkal maradt el az 1929-es nagy gazdasági világválságot kiváltó, rekordmértékű összeomlástól. Mike szénája nem állt jól, mivel a befektetési számlája teljesen lenullázódott.

Mike azonban összeszedte magát, és összekapart néhány száz dollárt, amit visszatett a számlájára, bár ezúttal úgy módosította a portfólióstratégiáját, hogy az kifizetődő legyen, ha a piac pénzt veszítene. Más szóval, shortolni[38] kívánta a részvényeket. Ez egy rendkívül kockázatos stratégia, amelynek során kölcsönveszi a részvényeket egy brókercégtől, majd eladja őket azzal az ígérettel, hogy később visszavásárolja és visszaadja a kölcsönadónak. Ha a részvények árfolyama esik, akkor pénzt keres a továbbértékesítésen, ám ha a részvények árfolyama emelkedik, akkor is kénytelen visszavásárolni a részvényeket, és ezzel hatalmas veszteségeket elszenvedni. Ez az a trükk, amellyel olyan befektetők, mint Michael Burry és Mark Baum The Big Short (A nagy dobás) című filmben, 2007-ben az ingatlanpiac ellen fogadtak. Abban az időben ezt a piacot az egyik legbiztonságosabb befektetésnek tartották Amerikában, így az a fogadás, hogy veszíteni fog az értékéből, egyszerre volt kockázatos és látszólag ostoba. Persze ma már tudjuk, hogy jóslatuk helyesnek bizonyult, ők pedig nagyot kaszáltak. Ami viszont Mike-ot illeti, az ő számításai nem jöttek be. A 700 milliárd dollár, amelyet az amerikai kormány a Troubled Asset Relief Programon keresztül pumpált a gazdaságba, elkezdett működni. Április elejétől a piac újra elindult felfelé. Mike pedig, aki az összeomlásra fogadott, mindenét elvesztette. Ismét.

A csalódott Mike felhagyott a főállású tőzsdézéssel, és a következő tíz évben a Kentucky állambeli Louisville-ben található King Louie’s Sportközpontban dolgozott, ahol végül a röplabda- és golfprogram igazgatója lett. Persze a tőzsdei kísérletezést sem tudta teljesen abbahagyni, és olyan hosszú távú részvényeket vásárolt, amelyek potenciálisan milliomossá tehetik. Ekkor talált rá a GameStopra.

2020 nyarát írunk, és a vállalat küszködik: videójátékokat bolthálózon keresztül forgalmazva próbál meg talpon maradni a digitális kiskereskedelmi környezet által dominált piacon. Már szinte senki sem jár bevásárlóközpontokba azért, hogy a GameStophoz hasonló boltokban válogasson a játékok között. Egyszerűen megrendelik az Amazonról, vagy közvetlenül letöltik a PlayStationjükre a játékot. Michael Pachter, a Wedbush Securities videójáték-, digitálismédia- és elektronikai elemzője a GameStopot olvadó jégkockaként jellemezte. „Az biztos, hogy előbb-utóbb el fog tűnni” – mondta a Business Insidernek 2020 januárjában, és úgy számította, hogy a vállalatnak egy évtizeden belül vége lesz.[39] Andrew Left, a Citron Research egyik shortolásra specializálódott prominens befektetője a GameStopot „sikertelen plázaközpontú kiskereskedőnek” nevezte, amely „fuldoklik”[40], ezért ő és sok más befektető hatalmas mennyiségben kezdte el shortolni a cég részvényeit. Akárcsak Mike 2009-ben, és az emberek azon kis csoportja, akik 2007-ben az ingatlanpiac ellen fogadtak, ezek a befektetők is megpróbáltak hasznot húzni a GameStop közelgő összeomlásából. A papírforma szerint mindez észszerűnek tűnt.

Mike azonban nem gondolta, hogy a GameStop csődre van ítélve. Épp ellenkezőleg, nemcsak abban volt biztos, hogy a GameStop életképes vállalat, hanem abban is, hogy a nagy befektetési alapok által tartott összes shortpozíció azt jelenti, hogy a részvények az egekbe szökhetnek az úgynevezett short squeeze jelenség[41], vagyis a short pozícióban lévők „kifacsarása” során. Ha a részvények ára emelkedni kezdene, a shortpozíciókkal rendelkező befektetők megpróbálnák gyorsan eladni a részvényeiket, hogy csökkentsék a veszteségeiket. Ez a tömeges eladás a részvények még gyorsabb emelkedését eredményezné, amivel kialakulna a fent említett squeeze jelensége, és mindenki, aki elég okos volt ahhoz, hogy részvényt vásárolt, amikor az szinte semmit sem ért, egy rakás pénzt kereshetne.

Mike ösztönei azt súgták, hogy short squeeze van a láthatáron. Elkezdett részvényopciókat vásárolni, ami azt jelentette, hogy akkor veszi meg a részvényt, amint az elér egy bizonyos árat. De a részvényárfolyam eleinte nem sokat mozgott, az opciói lejártak, és Mike továbbra is többször lenullázta a számláját. Aztán 2020 végén Mike nagyot kaszált egy másik kiválasztott részvényén – a Bionano Genomicson –, ami újabb pénzinjekcióhoz juttatta, amit a GameStopra költhetett. Nem sokkal később, 2021 januárjában aztán megkezdődött a squeeze. Egy sor valószínűtlen és zavarba ejtő esemény vezetett a GameStop értékének gyors emelkedéséhez a piacon. A Redditen a wallstreetbets subredditjét[42] követő felhasználók milliói például azonosították, hogy a vállalatnak aránytalanul sok shortpozíciója van, és összehangolt erőfeszítéssel tömeges részvényvásárlásba kezdtek. Ahogy azt el lehet képzelni, lépésükkel jól átverték az Andrew Left-féle befektetőket, akik a redditelők szemében cinikus módon egy sebezhető vállalat bukására fogadtak. Sikerült. Elég jól ismert történet, hogy a GameStop értéke nevetséges mértékben nőtt: amikor Mike elkezdte venni a részvényeket, az árfolyam 4 dollár körül mozgott, ami január 27-re 347,51 dollárra ugrott. Mike kiszállt.

25 millió dollárral a zsebében.

Mit kezdjünk ezzel a történettel? A tanulság nem az, hogy komoly intelligencia és hosszú évek tapasztalata szükséges a tőzsde tanulmányozásához, hogy helyesen megjósoljuk, mikor és miért fognak emelkedni és esni az árfolyamok. Mike sem tudhatta, hogy a wallstreetbets piaci igazságosztói ilyen történelmi és mesterséges short squeeze-t terveznek a GameStop érdekében, s hogy képesek is annak kivitelezésére. Mike ösztönei sem lettek varázsütésre előrelátóbbak. Mint láttuk, sokkal gyakrabban tévedett a tőzsdei fogadásokat illetően, mint ahányszor igaza volt. A GameStoppal egyszerűen szerencséje volt.

Nézzünk meg egy hasonló történetet, amely szintén a szerencsével kapcsolatos, ám meglepő főszereplője van. 2012-ben a The Observer brit vasárnapi újság három csapat között rendezett versenyt: egy iskolásokból álló csoport, három profi befektetési menedzser és egy Orlando nevű házimacska között.[43] Minden csapat 5000 fontot kapott, amelyet az FTSE All-Share index[44] részvényeibe fektethetett, és háromhavonta cserélhetett részvényeket. Az a csapat nyert, amelyiknek egy év elteltével a legtöbb pénz volt a számláján. Orlando úgy „választotta ki” a részvényeit, hogy egy játékegeret dobott egy rácsra, amelyen a megvásárolható részvényeknek megfeleltetett számok szerepeltek. Egy év befektetés után a gyerekek veszítettek a pénzükből, a számlájukon 4840 font maradt. Az alapkezelőknek 5176 fontjuk volt. Orlando mindnyájukat legyőzte a maga 5542 fontjával.

Egy macska a gyerekekkel vagy az alapkezelőkkel ellentétben nem tudhatja, mi történik. Bár egyes állatokat meg lehet tanítani arra, hogy jutalomért cseréljenek zsetonokat, és így tetszőleges értéket tulajdonítsanak az egyébként értéktelen tárgyaknak, a „pénz” absztrakt fogalom, a „tőzsdéről” nem is beszélve, melyek csak a Homo sapiens fejében léteznek. Orlando véletlen részvényválasztási technikája csak egy kutatók által kiötölt frappáns megoldás volt, hogy bizonyítsák álláspontjukat, miszerint a tőzsdei befektetők akár dartsot is dobálhatnának egy táblába. Ami a nyereséges részvények kiválasztását illeti, az egész egy nagy szerencsejáték.

Miközben Orlando történetén gondolkodtam, kíváncsi lettem, hogyan jellemezné Mike McCaskill részvényválasztó képességeit. Így hát 2021 márciusában felhívtam őt, hogy megkérdezzem. Elmondtam neki, hogy könyvet írok az emberi és állati intelligenciáról. Elmeséltem Orlando és az alapkezelők történetét, valamint hogy úgy tűnik, a szerencse – nem pedig a tudás – játszik hatalmas szerepet a tőzsdén. Legnagyobb megdöbbenésemre Mike McCaskill, aki húsz éven át tanulmányozta a tőzsdét, és nemrég keresett rajta 25 millió dollárt, a következőket válaszolta: „Egyetértek. Száz százalékban a szerencsén múlik.”

Igaz, hogy Mike utánanézett a GameStopnak, és arra a következtetésre jutott, hogy a GameStop squeeze-közeli állapotban van. Miközben Andrew Left ugyanennyire meg volt győződve arról, hogy az lehetetlen. Left tévedett. 2020-ban Michael Pachter még biztos volt benne, hogy a GameStop az évtized végére eltűnik, bár 2021 márciusában megváltoztatta véleményét, azóta azt hirdeti, hogy a GameStop „itt van, és itt is marad”.[45] Az egyik előrejelzés nyilvánvalóan téves. A wallstreetbets redditelői biztosak voltak benne, hogy a GameStop egy short squeeze felé tart, ami be is jött nekik. De abban is hittek, hogy a január 27-én tapasztalt 347,51 dolláros csúcson túl is folytatódni fog a squeeze, és mindenkit arra biztattak, hogy tartsa meg részvényét. Ebben viszont tévedtek. A GameStop néhány nappal azután, hogy Mike eladta a részvényeit, és milliomos lett, visszazuhant 50 dollár alá. Mike-nak ebben is szerencséje volt. Egyetértett a redditelőkkel abban, hogy a részvények tovább fognak emelkedni, értékük akár még 1000 dollár fölé is mehet. De hirtelen felindulásból úgy döntött, hogy megelégszik a 25 millió dolláros nyereséggel, és pontosan a megfelelő pillanatban eladta a részvényeit. Mike csodás meggazdagodásának története véletlenszerű és szerencsés események sorozatára épült.

„Az ember természete már csak olyan, hogy szereti a rendet” – írta Burton Malkiel közgazdász a Bolyongás a Wall Streeten című korszakalkotó könyvében. „Nem könnyű belenyugodni a véletlenszerűség elvébe.”[46] Malkiel tette népszerűvé azt az elképzelést, hogy a piacon bármelyik részvény mozgása lényegében véletlenszerű – lehetetlen tudni, hogy egy részvény miért teszi azt, amit tesz. Azok keresnek megbízhatóan pénzt a piacon, akik különböző típusú befektetésekből (pl. részvényekből, kötvényekből, járadékokból) változatos portfóliót birtokolnak, amiben megoszlik a kockázat. Ez azon az általánosabb elven alapul, hogy a piac értéke hosszú távon végső soron növekedni fog. Ami a különböző részvények kiválasztását vagy a bizonyos trendekre fogadást illeti, az sokkal közelebb áll a szerencsejátékhoz, mint a tudományhoz. Éppen ezért nem kell túlságosan meglepődnünk azon, hogy egy macska ugyanolyan valószínűséggel kaszálhat a Wall Streeten, mint egy day trader.

Mike McCaskillt tőzsdei karrierje során végig egyetlen egyszerű kérdés foglalkoztatta: miért emelkedik a részvények ára? Ez, vagyis a miért megértésének igénye az, ami megkülönbözteti Mike-ot (és általában az embereket) az állatoktól. Ez adja Mike történetének megvilágító erejét is. Amint a gyermekek megtanulják az első szavakat, már jönnek is a miértek. A lányom egyszer azt kérdezte tőlem: miért nem tud a macska beszélni? Jó kérdés. Olyan, mint amilyenek megválaszolásának szenteltem egész kutatói pályafutásomat. De később, életkorunk előrehaladtával sem hagyjuk abba az efféle kérdések feltevését. Miért nem találtunk még idegen életre utaló jeleket? Miért gyilkolnak az emberek? Miért halunk meg? Az ember miértekre specializálódott faj. Ez egyike annak a néhány kognitív tulajdonságnak, amely megkülönbözteti gondolkodásmódunkat más állatokétól.

Ám az az égető vágy, hogy megértsük az okot és az okozatot, nem jelent mindig előnyt számunkra. Ahogy Mike befektetéseinek történetéből kiderült, a „miértek” firtatása sem neki, sem a nagy befektetési alapok kezelőinek, sem másnak nem adott előnyt a részvényárfolyam-előrejelzések terén. Orlando, a macska, hasonló eredményeket produkált döntéshozatali módszerével anélkül, hogy tudta volna, miért mozognak a részvényárak. És mindez nem csak a részvényekre igaz. A világ tele van állatokkal, amelyek folyamatosan hatékony, előnyös döntéseket hoznak – miközben aligha gondolkodnak azon, hogy miért olyan a világ, amilyen. Embernek és miért-specialistának lenni nyilvánvaló előnyökkel jár, amint azt ebben a fejezetben látni fogjuk. De ha megvizsgáljuk a döntéshozatalt különböző időkben és fajoknál – beleértve a sajátunkat is –, akkor adódik egy provokatív feltevés: jelent-e biológiai előnyt számunkra a miértek firtatása? A válasz nyilvánvalónak tűnhet (igen!), ám szerintem mégsem az. Hiszen gondoljunk csak bele a következőbe: annak ellenére, hogy fajunk képes teljes mélységében felfogni ok-okozati összefüggéseket, földi létezésünk első negyedmillió évében alig használtuk ezt a képességünket. Ez egy meglehetősen fontos dolgot árul el nekünk a miért értékéről evolúciós szempontból.

A miért eredete

Képzeljük el, hogy egy hőlégballon kosarában utazunk. Szelíden lebegünk egy buja, zöld erdő lombkoronája felett, amely a Baringo-tó körül hullámzó dombokat borítja Nyugat-Kenyában. Pontosabban azon a helyen, amit egy napon majd Kenyának fognak hívni. Hőlégballonunk ugyanis egyben időgép is, amely 240 ezer évvel ezelőttre, a középső pleisztocénbe (legújabb hivatalos nevén: a csiba korba) repített vissza minket.[47] Alkonyodik. A levegő sűrű és párás, ami a monszun időszak kezdetét jelzi. A terület sokkal csapadékosabb lehetett ekkor, ami a Baringo-tó környékét a térség egyik leggazdagabb és legtermékenyebb régiójává tette. A medence fölött néhány száz méterrel lévő megfigyelőhelyünkről mindenfelé mozgolódást látunk odalent: két különböző állatcsoportot, amelyek a naplementében a fák vonala felé tartanak.

Az egyik csoport azonnal felismerhető: csimpánzok. Néhány nőstény kicsinyével a nyakában és egy csapat nagyobb termetű hímmel, melyek fürkészik a terepet. Valószínűleg fákat keresnek az este közeledtével, hogy fészket építsenek és letelepedjenek éjszakára. A másik, hasonló nagyságú csoport, még ismerősebb. Modern emberekből – Homo sapiensekből – áll. Szinte minden tekintetben nagyon emlékeztetnek egymásra. Ugyanúgy nőstényeket láthatunk kicsinyükkel, és egy csapat hímet, akik az erdőben kutakodnak, hogy estére tábort verjenek. Mindkét faj ugyanattól az emberszabású őstől – a Sahelanthropus tchadensistől[48] – származik, amely hétmillió évvel ezelőtt Afrikában élt. Az avatatlan szem számára ez az ősi nyugat-afrikai emberszabású majom úgy nézhetett ki, mint egy csimpánz. Egy evolúciós elágazás következtében ezekből az ősökből fejlődtek ki végül a modern csimpánzok, illetve az ember távoli rokonai, köztük az Australopithecus és a Homo erectus. Bizonyára ismerős számunkra valamelyik természettudományi múzeumból vagy tankönyvből az „ember származása” című híres ábrázolás, amely számtalan paródia és mém alapjául szolgált. Hétmillió év elteltével Afrikában a csimpánzok és az emberek még mindig nagyon hasonló életmódot folytattak szinte azonos körülmények között, mint ősi emberszabású elődeik. Fosszíliákból tudjuk, hogy az emberek és a csimpánzok 240 ezer évvel ezelőtt egymás mellett éltek a Kelet-afrikai-hasadékvölgy ezen területén.[49]

Azért irányítottam időutazó hőlégballonunkat ebbe a korszakba és erre a bizonyos helyre, mert itt jelent meg először az, amit a tudósok ma modern embernek tekintenek,[50] amely minden elképzelhető módon – fizikailag és kognitívan – szinte teljesen megegyezik bármelyikünkkel.[51] Életmódjuk mégsem emlékeztet semmiben arra, ahogyan mi élünk most a 21. században. Ezek a korai emberek csakúgy, mint a fákon alvó csimpánz rokonaik, a tó partján barangoltak bogyós gyümölcsök és állati tetemek után kutatva. Valószínűleg meztelenek voltak, nem viseltek ékszereket, ruhákat, illetve semmilyen művészi vagy szimbolikus díszítést, nem úgy, mint mi manapság. Meztelenségük azonban rávilágít néhány jelentős különbségre a majmokhoz képest: sokkal kevesebb szőrtüszőjük és nagyobb csupasz bőrfelületük volt, ami lehetővé tette, hogy az izzadság gyorsan elpárologjon róluk, és hűvösen tartsa a testüket, miközben a tűző nap alatt vándoroltak. Az embernek emellett hosszabb a lába, és viszonylag több izom van az alsó végtagjaiban, ami a felegyenesedett életmódhoz alkalmazkodást támogatja.[52] Ezenkívül ott a fej, amelynek elülső fele – az arcrész – e két faj esetében eléggé hasonló. A nyilvánvaló kivételt ez alól az áll jelenti, ami a csimpánzoknak nincs. Furcsa módon a történelem során egyetlen más emberfélékhez tartozó fajnak sem alakult ki álla a Homo sapiens megjelenése előtt. Meglepő, hogy a tudósok még mindig nem tudnak egyértelmű választ adni arra, miért van állunk.[53] Ami igazán lenyűgöző viszont, az a fejünk hátsó fele, amely kerek, és úgy néz ki, mint egy vízzel túltöltött lufi. Ez az extra koponyatér agyszövettel van tele – háromszor annyival, mint amennyi csimpánz rokonainknak van.

Ezenkívül időutazásunk alatt bizonyos viselkedési jegyek is érzékelhetővé teszik számunkra, hogy az emberek mások. Kezdetleges kőszerszámokat tartanak kezükben, amelyekkel húst faragnak le egy elpusztult elefántról. Az egyik idősebb nőstény egy gyermeknek segít egy faágat forgatni egy régi, száraz fatönk vájatában, hogy tüzet gyújtsanak főzéshez, ehhez pedig utasításokat ad a kicsinek az emberi nyelv összetéveszthetetlen ritmusában.[54] A csimpánzok ellenben többnyire hallgatnak, és csak a diófélék feltörésére használható köveik (és nem éles pengéik) vannak, illetve képtelenek tüzet csiholni. Egyszerűen nem rendelkeznek olyan típusú értelemmel, amely lehetővé tenné számukra, hogy efféle dolgokat hozzanak létre. Kognitív képességeiket a mai napig meghaladja, hogy tüzet rakjanak vagy kőből készült pengéket készítsenek.

A fenti különbségek ellenére a korai emberek és a csimpánzok viszonylag hasonlóak maradtak a csiba kor nagy részében. Azonban a korszak vége felé – mintegy 126 ezer évvel ezelőtt – az emberek megkezdték nevezetes kiáramlásukat Afrikából,[55] és hosszú, izmos lábaik segítségével eljutottak Európába, ahol találkoztak a neandervölgyiekkel és a gyenyiszovaiakkal – két emberfélékhez tartozó fajjal, amelyek Ázsiában és Európában fejlődtek ki egy Afrikából kétmillió évvel azelőtt elvándorolt közös ősből. Ők is használtak tüzet, lándzsát és kőszerszámokat, és bizonyos mértékig talán nyelvi képességeik is voltak. Az emberek addig keveredtek és versengtek velük, amíg nem maradt más belőlük, mint a DNS-ünkben hagyott nyomuk. Aztán körülbelül 200 ezer évvel a Baringo-tóhoz tett első hőlégballonos időutazásunk után először bukkantak fel bizonyítékok – barlangrajzok formájában – arra, hogy emberi őseink feltettek néhány fontos miért kérdést, amelyek a bolygó feletti közelgő uralmunkhoz vezettek.

Nagyjából 43 900 évvel ezelőtt az indonéziai Celebeszen élő emberek egy csoportja besétált egy barlangba a sziget délnyugati csücskében, és rajzolni kezdett. Vörös pigment segítségével egy sor vadászjelenetet készítettek, amelyen emberek vaddisznókat üldöznek kötéllel és lándzsával. De volt valami furcsa a rajzokon ábrázolt figurákban: állatfejük volt. Ezeket a félig ember-, félig állatalakokat teriantrópoknak nevezik (a görög theri/θήρ [állat] és Anthropos/ἄνθρωπο [ember] szavakból). Néhány ezer évvel később egy európai ős kifaragta a Löwenmensch-figurát, vagyis egy oroszlánfejű embert mintázó teriantróp mészkőszobrot, amely a németországi Baden-Württemberg közelében található Hohlenstein-Stadel-barlangrendszerből került elő.