A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Teresa Carpenter: Mob Girl – A Woman’s Life

in the Underworld

Simon & Schuster, New York, 1992

Fordította: Miks-Rédai Viktória

Tördelés: Kozári Imre

Mob Girl. Copyright © 1991 by Teresa Carpenter

All rights reserved.

Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2023

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2023

Hungarian cover art © Szabó Vince, 2023

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

ISBN 978-963-566-571-6

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Tartalom

Szerzői jegyzet

Bevezetés

ELSŐ RÉSZ

Tükörcsarnok

A maffia asszonya

Egy becsületes nő

Maffiózók

Tommy

MÁSODIK RÉSZ

Fort Lee

Atlantic Beach

Forest Hills

Édes drága

Tanú

Epilógus Semmivé válni

Köszönetnyilvánítás

Bibliográfia

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Leslie-nek

Szerzői jegyzet

Az ebben a történetben szereplő személyek és események valósak. A párbeszédeket a megfigyelési átiratokból vettük át, vagy a szemtanúk elbeszélése alapján rekonstruáltuk. Csak a következő neveket változtattuk meg: Solly kuzin, Paulie Messina, Walter Perlmutter, Matthew Burton, Nathan Pincus, Tilly Palladino, „Beatrice”, „Jilly”, „Yvette”, „Nino”, és a Silverstein, Lamattina és Paterno család tagjai. Tommy Luca nevét Arlyne Brickman kérésére változtattuk meg, mert aggódott a biztonsága miatt.

Bevezetés

Amikor egy kora délután megérkeztem Arlyne Brickman lakásába, a függönyök be voltak húzva a ragyogó trópusi nap fénye ellen, így a nappali állandó homályba borult. Minden tökéletes volt, makulátlan és rendezett, akár egy apáca cellájában. Egyetlen jele, hogy lakik itt valaki, egy üveg könyvespolc volt, rajta három kötet: a Wiseguy, a Donnie Brasco és a Mob Star. A konyha hasonlóan spártai volt, leszámítva a csokor lila krizantémot. Megérintettem az egyiket, és megjegyeztem, milyen szép.

– Teresa – válaszolta Arlyne. – Hát nem tudod, hogy a kivénhedt kurvák otthonában mindig van friss virág? Ettől tisztának érzik magukat.

Közben nevetett.

Amikor gömbölyded, vörös hajú vendéglátóm kurvának nevezi magát, azt a szó szoros értelmében gondolja. Egy időben call-girlként dolgozott egy manhattani madame keze alatt. Az első találkozásunk alkalmával – 1988 júliusában – azt is láttam, hogy az öngúnnyal teli jelzőt tágabb értelemben is veszi: az életét úgy élte le, hogy a közvélemény zsarnoksága mit sem jelentett számára. Arlyne Brickman a szó legjobb és legrosszabb értelmében is törvényen kívüli.

A hírhedt Mrs. Brickmanről ugyanazon év nyarán hallottam először, amikor megismerkedtem a New York-i alvilággal. Nem csak „maffiahercegnő” volt, lévén egy jó kapcsolatokkal rendelkező zsidó védelmipénz-szedő lánya a Lower East Side-ról. Nem csak „beházasodott” a maffiába azáltal, hogy több maffiózó is a szeretője volt. Arlyne maga is gengszter volt, helyet szerzett magának az engesztelhetetlen férfialvilágban; eleinte üzeneteket hozott és vitt, később társtulajdonosa lett egy jól menő fogadótársaságnak. Később, a félelem, a bosszú és a hatalom által vezettetve besúgó lett; több mint egy évtizedig járt bedrótozva a New York-i és New Jersey-i rendőrség, valamit szövetségi ügynökségek, például a FBI megbízásából is. Ő figyelte meg a Colombo családot is, ami végül 1986-ban Carmine Persico fő embereinek letartóztatásához vezetett.

Két évvel később, ötvennégy évesen úgy döntött, ideje, hogy kalandjait könyvben is megörökíti. Szerencsére nem ragaszkodott az ötlethez, hogy szellemírót fogadjon, és egyes szám első személyben vetesse papírra – független írót keresett, aki szabad kezet kaphat, hogy róla írjon könyvet. Mint kiderült, Arlyne-nek meglepően kifinomult érzéke volt a könyvkiadáshoz, és megsejtette, hogy egy ilyen beszámoló hitelesebb lesz.

Először a férjemet kereste meg, a nyomozóriportert és írót, aki, miután telefonon beszélt vele, egyetértett, hogy a története lenyűgöző.

– Csakhogy – mondta, és felém fordult –, ez inkább neked való feladatnak tűnik.

Arra gondolt, hogy tíz évig dolgoztam bűnügyi tudósítóként a Village Voice számára, és már nem egy rossz lányt tanulmányoztam. Különösen olyanokat, akik jó családból jöttek, középosztálybeli élet elé néztek, de valamiért mégis a bűn útjára tértek, prostituáltak lettek, elfajzottak. Biztosra veszem, hogy az érdeklődésemben a mindenre elszántságuk is szerepet játszott, azonban nem csak az. Azon kaptam magam, hogy csodálom vizsgálódásaim tiszteletre méltatlan alanyait. Legtöbbjük hatalmas erővel és vállalkozó szellemmel rendelkezett. A jámbornak tűnő Dorothy Stratten, aki a Playboy magazin éves címlaplánya is volt, és akinek rövid életét és tragikus halálát 1980-ban megírtam a Voice-ban, úgy tűnt, elhatározta, hogy kezd valamit az életével. Ugyanezt mondhatom Robin Benedictről, az előző könyvem, a Missing Beauty antihősnőjéről. Benedict bekerült egy strici látókörébe, aki nemcsak a szépségét látta meg, hanem az energikusságát is, és sikeres call girlt csinált belőle. (A vállalkozásának halálos következményei voltak: az egyik vendége, egy kiváló kutatóbiológus gyilkolta meg.) Egy nő számára azonban az alvilág olyan lehetőségeket is kínál néha, amilyeneket a rendes világ nem.

Ez sehol nem látszott olyan tisztán, mint Arlyne Brickman esetében.

Arlyne-t tizenkét éves korától szinte fanatikus vágy hajtotta, hogy a maffiában éljen. Bár talán nehéz elképzelni, hogy egy gyerek miként szánja el magát, hogy maffiózófeleség legyen, érthetőbbé válik, ha megismerjük a kort és a helyet, ahol a fiatal Arlyne Weiss a személyiségformáló éveit töltötte. A Lower East Side a század elején csak egy mintegy két és fél négyzetkilométeres városrész volt, ahol több ezernyi, Dél- és Kelet-Európából érkezett bevándorló élt. A nyüzsgő negyed sok fiatalemberének az Amerikai Álmot a fogadások, a szeszcsempészet és a feketepiac jelentette. Az East Side ezért a gengszterek menedéke lett, és végső soron itt született meg a maffia – az olasz és a zsidó is. Arlyne apja a harmincas-negyvenes években gazdagodott meg védelmi pénzekből, de két lánya számára tiszteletre méltó életet kívánt. A fiatalabbik a törvénytisztelő életet választotta. Arlyne-nek, mint az idősebbnek, megvolt a lehetősége, hogy ugyanazt tegye, de ő máshogy döntött, inkább az anyai nagyanyja példáját követte, aki egy East Side-i temetkezési cég vezetője volt. Az elbűvölő és befolyásos nagyanya egyben támogatott egy védelmi pénzeket szedő bandát is, akik a pincéjében találkoztak. Nyíltan szerette az East Side-i életet, és hallgatólagosan ugyanerre bátorította unokáját is.

Arlyne képzeletét felajzották Virginia Hill, Bugsy Siegel feltűnő, vörös hajú barátnőjének sokszor megírt kalandjai is. Virginia a maga idejében a gengszterfeleség szerepét nemzeti hírességgé emelte. Az egyik újságban „Amerika legsikeresebb asszonya” címmel illették. Nem csoda, hogy a fiatal Arlyne Weiss el sem tudott képzelni szebb hivatást, mint a maffiózófeleségé.

A munkaköri leírás nem volt túl részletes. Egy maffiózófeleségnek szépnek kellett lennie, hiszen az idő nagy részét az adott gengszter karján lógó dekorációként töltötte. Megbízhatónak kellett lennie, hiszen sokszor kellett ügyeket intézni, vagy üzeneteket vinni. Ez főleg abban a korban volt fontos, amikor a szövetségi nyomozók egyre nagyobb szakértelemre tettek szert a drótos lehallgatásban, és a telefonok már nem voltak biztonságosak. Szerető volt és bizalmas, asszony és gésa, éles eszével megkönnyítette a gengszterek gyakran fojtóan tradicionális családi életét. Ezért cserébe ajándékokat kaptak, társadalmi pozíciót, és – amennyire a fiatal Arlyne Weiss a nagyanyja történetei és a pletykarovatnak a bálványáról, Virginia Hillről szóló cikkei alapján meg tudta ítélni – tiszteletet.

Arlyne már tizennégy éves kora óta aktív csábítóként működött az alvilágban; mire betöltötte a húszat, a Lower East Side több mint ötven bűnözőjével lefeküdt már. Néhányan zsidó védelmipénz-szedők voltak a saját népe köreiből, azonban Arlyne felnőtt élete nagy részében az olasz férfiakhoz vonzódott. Elvben tilos volt velük összeállnia, de ez csak még kívánatosabbá tette őket a szemében. A társadalmi pozícióját folyton szem előtt tartva gyűjtötte a skalpokat, közte a Bonanno família hírhedt bérgyilkosát, Tony Mirrát, és rövid időre Joe Colombót is. Azonban az alvilágban eltöltött több mint harminc éve során megtanulhatta, a gengszterfeleség élete korántsem olyan elegáns, mint amilyet elképzelt.

A történetek és filmek idealizált szereplőitől nagyon is eltérően – ahogy Arlyne Brickman látta – a maffiózók kérges lelkű, sekélyes, hiú, gyakran gyilkosan indulatos, narcisztikus alakok, akik inkább egymás társaságában töltik az időt, mint egy nőében. Arlyne többször megfogadta, hogy a hűség útjára tér. 1957-ben, huszonhárom évesen, hozzáment egy Brickman nevű szűcshöz. A házasság azonban a férj hűtlensége, végül minősített lopásért történt elítélése miatt tönkrement. Arlyne egy kislánnyal és fáradhatatlan szellemével maradt magára; újra elindult mindenáron megtalálni a csillogást és befolyást, de végül csak megerőszakolták és megverték a maffiózók, akiket a barátainak hitt.

Az erőszak hatására Arlyne könyörtelenebbé vált; részben a bosszúvágy hajtotta, részben a védelem szükséglete. Az élete ezután következő tizenhárom évét egy zaklatott, gyakran erőszakos kapcsolatban töltötte egy genovai maffiózóval, Tommy Lucával. Ezalatt az idő alatt lett belőle „üzletasszony”, fogadásokkal kezdett foglalkozni, aztán drogkereskedelemmel. Megszállottan akart egyre több pénzt. Ez a cinikus világnézet vezette végül, többé-kevésbé magától értetődő úton, a besúgóléthez is. Az átállása első indoka elég egyértelmű volt: egy hitelezői banda a lányát fenyegette, ő pedig a rendőrséghez fordult segítségért. Amint azonban megtörte a hallgatás tabuját, ráébredt, hogy meglehetősen élvezi a helyzetet.

Az Arlyne-nal való első találkozóm óta az volt az érzésem, hogy besúgóvá válásával (berzenkedik a kifejezés ellen, inkább azt kedveli, ha „együttműködő személynek” nevezik) bosszulhatott meg minden méltatlanságot és szenvedést, ami a maffiában érte. Biztos vagyok benne, hogy ez a magyarázat túl egyszerű. Arlyne nemcsak az ellenségeit adta fel, miután rákerült a szövetségi fizetési listára, hanem a régi barátairól is vallott. Ez megadta neki, amit eddig nélkülözött: hatalmat Tommy Luca felett, hatalmat, hogy megvédje magát, és nem utolsósorban célt az életének. Nincs rá bizonyíték, hogy valaha is valóban átállt volna az igazság oldalára. Mindig is az erkölcs iránti különös közönnyel vette a kormánynak végzett munkáját. Inkább úgy tűnik, a zsoldos büszkeségével szemlélte a saját harciasságát. A jog mindkét oldalán csalást és árulást talált, és élvezte. A besúgás izgalmát a drogok mámorához hasonlította.

– Van, aki iszik – mondta nekem egyszer. – Van, aki drogozik. Én dolgozom. Engem ez elégít ki.

Miután ráébredtem, Arlyne mennyire élvezi az intrikát, gyakran gyanakodtam a társaságában. Számára, ahogy a legtöbb besúgó számára is, a manipuláció az élet része. Az első találkozásaink során vált számomra egyértelművé, hogy alaposan képes megfigyelni az embereket, és a válaszait a kérdező tetszésére formálja. Végignézett ötvenkilós alakomon és Louise Brooks-frizurámon, és eldöntötte, hogy stílusos és sznob vagyok, akit sérthet a durva, sokszor obszcén kemény csaj viselkedés, amit a szövetségi ügynökökkel szemben alkalmaz. Ezért egy másik maszkot vett fel, a szerető zsidó anyáét. Nem ellenkeztem, hiszen rájöttem, hogy ez az oldala is, mint minden másik, személyisége valós része. Idővel felfedi majd mindet: a kemény, cinikus nőt, a házasságközvetítőt és a szerény kislány Arlyne-t is.

A kutatásom során nagyobb kihívást jelentett, hogy rejtett okainak mélyére lássak. Ha az élete első fele nem is volt szokványos, azért mégis úgy alakult, ahogy az általános emberi érzések diktálták. Amikor a férje megcsalta, bosszúra vágyott. Amikor megerőszakolták, eluralkodott rajta a düh. Az idősebb éveiben tanúsított viselkedése ezzel szemben sokszor ellenáll az okkeresésnek. Nagyon kedveli a „bácsikáját”, Paulie Messinát, egy gengsztert, aki látszólag őszintén kedves volt vele, mégis a legkisebb fenntartások nélkül kiadja a kábítószernyomozóknak. Úgy tűnik, összebarátkozik ezekkel a nyomozókkal, azonban a hátuk mögött kereskedik a drogokkal Tommy Lucával. Valójában úgy tűnik, Arlyne nem érez lojalitást senki felé; miután ezt megfigyeltem nála, arra gyanakodtam, hogy szociopata lehet, cápaként úszik át az életen, és akkor tettet emberi érzelmeket, amikor az a céljai eléréséhez szükséges. Ha azonban alaposabban megvizsgáljuk az élettörténetét, látjuk, hogy igenis tudott lojális lenni, ha csak futólag is, ahhoz, aki az egóját éppen támogatta. Amikor az érzelmek és izgalom forrása Luca, Arlyne hozzá hűséges; amikor a szövetségi ügynökök kínálják pénzzel és figyelemmel, akkor hozzájuk. Ez nem kifinomult válasz, de Arlyne lobbanékony természetének ismeretében teljesen érthető.

A hosszú hónapok alatt, amíg vele beszélgettem – figyeltem, amint falatonként eteti Lucy nevű ölebét, miközben intrikáiról mesél –, azt is eldöntöttem magamban, hogy látszólagos kétszínűsége a dolgok felosztására való rendkívüli képességének köszönhető. Képes volt őszintén kedvelni valakit, miközben megfigyelte. A kedvelés a személyisége „magánjellegű” dolgaival foglalkozó részéről eredt, a megfigyelés üzlet volt. Sosem hagyta a kettőt összecsúszni. Ez néha tragikus következménnyel járt. Az évek során, amíg Tommy Lucával drogot árult, a lánya, aki rossz társaságba keveredett, maga is elindult a heroinfüggőség felé vezető úton. Akármennyire is állította, hogy szereti a lányát, Arlyne mégsem hagyott fel a kábítószer-kereskedelemmel. Ez volt az egyetlen téma, amelyről Arlyne mindvégig fennakadás nélkül beszélt. Azon túl, hogy a drogpiaci szereplése a saját lányát is veszélybe sodorta, személyes meggyőződése szerint kábítószert fogyasztani szégyenletes volt. Ennélfogva bonyolult gondolati védműveket épített ki, hogy ne kelljen bűnösnek éreznie magát: ő nem fogyasztott kábítószert. Dealer sem volt, csak olyasvalaki, aki kisegített másokat, így szedte össze a mindennapi élethez szükséges pénzt. Bár az információszabadságra hivatkozva megszerzett dokumentumokból, és a bűnüldözési tisztekkel lefolytatott beszélgetéseimből arra a következtetésre jutottam, hogy a kormányzat nem tudott Arlyne teljes drogkereskedői karrierjéről, ő maga úgy vélte, hogy mivel időnként „bedolgozott” a DEA-nek és az FBI-nak, akármit is vett és adott, az a szövetségiek hallgatólagos jóváhagyásával történt. Következetesen tagadja, hogy kétszínűen járt volna el.

Mindazonáltal a tényeket lenyűgöző részletességgel idézte fel. Besúgóként nagy gondja volt rá, hogy jó használható információt adjon át, és ugyanígy járt el a mi együttműködésünk során is. Akármikor kérdeztem valamit, amire nem emlékezett, mindig azt felelte: „Nem emlékszem, és nem fogok most kitalálni semmit.” (Csak egyszer vezetett félre szándékosan, amikor arra célzott, hogy Meyer Lansky „unokahúga”. Ez azonban mese volt, ő találta ki, és éveken át finomította, hogy a maffiózók közötti státuszát megerősítse. Így inkább a hiúsága, és nem a megtévesztő szándéka számlájára írtam.)

Két év alatt sokszor elismételtük a történeteit, és figyelemre méltóan hasonlóan adta elő őket. Mindent megtettem, hogy ellenőrizzem az állításait a családtagok, a rendőrség, ügyészek és szövetségi ügynökök segítségével. Bizonyos esetekben eltérések adódtak; ezekről jegyzetet készítettem. Amikor egy riporter ilyenekkel találkozik, el kell döntenie, kinek fog hinni. A magam részéről a legtöbb esetben azon vettem észre magam, hogy Arlyne-nek hiszek. Minden álarca és póza alatt valójában azt akarta, hogy ennek a könyvnek legyen súlya és hitele. Nem szépített semmit a történetén, a csúf részeket is elmondta, nem csak a hízelgőeket – hogy így állítson pontos emléket a kalandjainak, a maffiózónő életének és korának.

Hogy lehet leírni egy nőt a maffiában? Mindenféle van belőlük. Van az, aki egy fickónak a szeretője, így kerül kapcsolatba a maffiával. Van a másik, aki fűvel-fával lefekszik, rengeteg ajándékot és szívességet kap. Ott volt Virginia Hill is, az a spiné nagyon jól csinálta.

És ott voltam én. Én maffiózónőnek tartottam magam.

Arlyne Brickman

ELSŐ
RÉSZ

1 Tükörcsarnok

Amióta Arlyne az eszét tudta, a Weiss család minden péntek este meglátogatta a Nagyanyát. Szent kötelesség volt, semmilyen körülmények között el nem mulaszthatták. Kisgyerekként Arlyne ártatlan lelkesedéssel várta ezeket az alkalmakat, és mindent elfogadott, mert nem értett semmit. 1944 táján, tizenegy éves kora körül, amikor lassan kinyílt a szeme a hétköznapi események alatti titkokra, és ez felcsigázta a kíváncsiságát, ezek a látogatások más okból váltak fontossá.

Háromkor, amikor Arlyne és a húga, Barbara hazaértek az iskolából, megfürödtek, és felvették a szobalány által az ágyukra készített tiszta ruhát, majd megjelentek az anyjuk előtt, aki ebben az órában mindig a fésülködőasztala előtt ült. Billie Weiss kritikus szemmel végigmérte a lányait, majd maga elé állította a fiatalabbat, hogy befonja hosszú, mézszőke haját. Barbara feje engedelmesen billent ide-oda. Ez a békés idill azonban véget ért, amikor az idősebb lány lépett a tükör elé. Billie megrántotta a tincseit; Arlyne harcra készen megfeszült. Ezt a családi háborút minden péntek délután óramű pontossággal lejátszották; Arlyne Weiss bátran küzdött, de Billie Weiss mindig győzött.

Amikor beállt az alkony, az anya a lányaival kilépett a Knickerbocker Village kapuján; ez a tizenkét emeletes társasház az East River közelében állt, a Brooklyn-hídtól nem messze északra. Példaértékű fejlesztés volt, tíz évvel korábban emelték New York egyik legundorítóbb nyomornegyede helyén, amelyet csak Tüdőszanatóriumnak neveztek, lévén, hogy a bérleményekbe zsúfolt háromezer bérlő közül sokan szenvedtek tuberkulózisban. Ennek a telepnek a lerombolása része volt a Lower East Side megtisztítására tett, folyamatos erőfeszítéseknek; a negyed nem ismert rendet, hemzsegtek itt a prostituáltak és zsebesek, és hírhedtté tették a környéket. Nem csoda, hogy a másodgenerációs zsidókat, mint Arlyne Weiss szüleit is, nagyon büszkévé tette, hogy Knickerbocker Village-beli címet adhattak meg. Ez volt a jele, hogy valaki kiemelkedett a tömegből.

Ha valaki északra indult a Knickerbockerből, a Bowery mentén, hamarosan az olasz negyedben találta magát. A Weiss család ritkán indult erre, mert a zsidók és olaszok közötti több évtizedes ellenségeskedés miatt nem lett volna biztonságos. Inkább keletre indultak a Monroe Streeten, megállva a K&K Édességboltnál, ahol Mrs. Weiss cigarettát vett. Billie büszkén vallotta magát modern nőnek. Ezután, ha a Nagyanya úgy kívánta, a kis csapat áttért a Hester Streetre, ahol savanyúságot és paprikát vettek az árusoktól, akiknek hatalmas fakádjai fedetlenül álltak a szabad ég alatt. Arlyne már egy háztömbnyi távolságból megérezte a szagot, és állandó undorral töltötte el az ecetet a kötényükkel törölgető árusok látványa. Már gyerekként is szokatlanul sokat adott a tisztaságra. És mivel az utcákon nyüzsögtek a mosdatlan emberek, mindig nagyon felzaklatta, mire a Weiss család megérkezett az East Broadway 202 szám alá. Ott, mint egy áldott menedék, várt a Blum és Oxman Temetkezési Vállalat.

A kápolna sötét kőportáljára nem tapadt rá a többi épületet elcsúfító mocsok, mert hetente lesikálták. A járdáig lenyúló bronz lépcsőkorlátot egy kissé butácska ír lány, Lily Higgins pucolta fényesre. Az ő feladata volt az is, hogy a járdát a lépcső több lépésnyi távolságában tisztára seperje. Ezen a tiszta szigeten gyűltek össze a Nénikéknek nevezett asszonyok – voltak köztük vérrokonok és tiszteletbeli rokonok is –, összecsukható székeken vagy a shiva, a halottvirrasztás során használt ládákon ülve. Billie rögtön csatlakozott is hozzájuk, szerényen elutasítva a Lartiga kalapjára vagy kis csipkegallérjára érkező dicséreteket. Barbara megkereste az unokatestvéreket, aztán együtt átsiettek a balzsamozón, ügyet sem vetve a vasárnapi temetésre előkészített, márványemelvényen heverő holttestre, ki az apró hátsó kertbe, a kacsaúsztatóhoz, játszani. Arlyne, aki egy évvel korábban még boldogan csatlakozott, most megvárta, hogy biztosan egyedül legyen, aztán belekezdett a saját maga által kialakított rituáléba.

Felsétált a fehér kőlépcsőn a temetkezési vállalat feletti lakószintre, elkerülve a konyhát, ahonnan néha nevetés és a főzés hangjai szűrődtek ki. Inkább jobbra fordult, az elhagyatott nappaliba. Ott, a hatalmas francia kandalló fényében a gyönyörűségek barlangja várta. Rózsaszín szaténülőkék. Fehér bársonykanapék; a lábaik egy oroszlán mancsára emlékeztettek. Keleti szőnyegek, egy pianínó. Arlyne ücsörgött itt egy darabig – nem a kanapén, mert Nagyanya mindig figyelmeztette, hogy ne piszkolja be a bársonyt, hanem a padlón, és magába szívta a luxust. Amikor jóllakott vele, továbbment a lakás hátuljába, a kacsaúsztatóra néző hálószobába. Ez kisebb volt, és kevésbé fényűző, mint a többi helyiség, mégis egyértelműen egy luxushoz szokott nő szentélye volt. A szekrényben gondosan elrendezve lógtak a bundák. A fiókos szekrény teteje tele volt drága külföldi parfümösüvegekkel. Arlyne számára azonban sokkal érdekesebb volt a legfelső fiók, ahol a nagyanyja az ékszereit tartotta. Izgatottan bámulta az összegabalyodott, smaragdköves karkötőket és gyémántos brossokat. Az ujját végigfuttatta az ékkövek lapjain; szokás szerint rátört a kísértés, hogy egyet zsebre tegyen. Azonban a Nagyanya iránti tisztelet visszatartotta, és a helyükön hagyta őket.

A szoba közepén dupla ágy állt; barna fából formázott fejtámlája hajlított, kitáruló karokat ábrázolt. A lakás többi ágyától eltérően ezt sosem ágytakaró fedte, csak egy hagyományos takaró. Arlyne ezt különösnek találta, nem illett a nagyanyja ízléséhez.

Amikor meggyőződött róla, hogy senki sincs az ajtó előtt, felemelte a matrac sarkát, és a rugók közül kiemelt egy nagy, fehér, csomóra kötött zsebkendőt. Kibogozta, és egy kisebb vagyont talált benne bankjegyekben: két- és ötezer dollár közötti összeget. Nagyanya dugipénze volt.

Arlyne addig ült az ágy lába előtt, amíg mert: tapogatta a bankjegyeket, gyűrögette, csavargatta, számolgatta őket, egészen belekábult. Ezzel kezdődött az életen át tartó szerelmi kalandja a pénzzel, amely – mint tizenegy évesen megértette – minden vágy kielégítésének forrása. Pénzen vették az antik kandalló lobogását és a smaragd karpereceket. Pénzen vették meg a tisztaságot és biztonságot is. A pénz hatalmat és státuszt biztosított, hogy senki se tévessze őket össze a Hester Street izzadságtól és savanyúságtól szagló, szegény zsidóival. A pénz tartotta fenn a Nagyanya, Ida Blum gazdag és igen szokatlan életmódját is.

A konyhából nevetés csábító hangja hallatszott. Arlyne visszatette a bankjegyeket a helyükre, és csatlakozott a vidám társasághoz. A nyitott ajtón belépve meglátta a hosszú asztalt, rajta a tálat tele gombás árpalevessel, és a letakart sült húsos, répás tálakat. A családtagok ki-be jártak, kedvük szerint szedték tele a tányérjaikat. Az asztal távolabbi végén, a tűzhely fölé hajolva, Ida állt, vékony blúzban, szűk szoknyában, elegánsan. Platinaszőke haját makulátlan kontyba csavarta; bal kezén hatalmas gyémántos-rubinos gyűrűt viselt, a jobbján egy Dávid-csillagosat. Az ujjait pászkatészta vonta be.

Amikor meglátta az unokáját, Ida megtörölte a kezét, így láthatóvá vált hosszú, tökéletes, cinóbervörös körme. Intett, mire Arlyne odaszaladt, és átölelte a derekát. Ida nem viszonozta az ölelést; nem ilyen hubba volt. Azonban ahogy köszöntötte – Dhháágáám! –, attól az unokája szinte elolvadt, mert ez azt jelentette, hogy abban a pillanatban a nagyasszony összes figyelme rá irányult.

Ida visszafordult a főzéshez. Arlyne csodálva nézte. A nagyanyja a szó hagyományos értelmében nem volt szép asszony. Az orra túl széles volt, az ajka túl keskeny; a csípője egész életében túl vaskos. Azonban az akaratereje által megváltoztatta eredendően esetlen képét. A tartása mindig tökéletes volt, a szavakat hibátlanul fűzte – a lélekjelenléte alatt azonban őszinte gyakorlatiasság rejlett, amelyet a férfiak kedveltek. Arlyne megfigyelte, hogy a nagyanyját mindig körülvették a férfiak, és a legtöbb jóval fiatalabb volt nála.

Ezek között a tummlerek között, akik péntek esténként Ida konyhájában szórakoztak, ott voltak a sofőrök is, Jimmy és Jake, akik a halottaskocsikat vezették a szertartásokra. Mindkét fiatalember egyértelműen rajongott a jótevőjükért. Jake, a csábító, barátságosan csipkelődött Idával, aztán ment a dolgára. A párja azonban komolyabb érzéseket táplált. Jimmy, a gój, ahogy nevezni szokták, félénk volt, és úgy tűnt, sosincs épp barátnője. Ida megsajnálta, és felajánlotta, hogy megtanítja táncolni. Miután befejezte a főzést, kézen fogta Jimmyt, és bevezette a nappaliba, ahol feltett egy lemezt a gramofonra, majd a nézők gyönyörűségére bevezette a fiatalembert a tangó erotikus csodájába. A testük nem illett tökéletesen össze: Ida vékony partnere fölé tornyosult. Jimmy azonban szorgalmas diák volt, és Arlyne izgatottan nézte a sziluettjüket a tűz fényében.

Jimmy néma csodálattal szolgálta ki Idát. Minden szombat este elvitte a Roseland bálterembe, ahol az asszony táncversenyeken vett részt. Nyaranta és a szabadságolások idején a Concord Hotelbe vitte, a Catskill-hegységben található zsidó üdülőhelyre, ahol Ida a tánctanárokkal flörtölt. Jimmy várt és várt, de hiába. Idának már volt barátja, aki komolyan lefoglalta az érzéseit.

Frankie Oxman „nagybácsi” régebb óta járt hozzájuk, mint ameddig a család emlékezete visszanyúlt. Alacsony, kerekded, joviális ember volt, péntekenként fel-alá járkált a temetkezési irodában, és mindenkihez jóindulattal fordult. A gyerekek imádták, mert egydollárosokat osztogatott, ami akkoriban jelentős összeg volt. Ajándékozó kedvében minden unokatestvérnek vett egy kacsát is az úsztatóba. Ő maga galambokat tartott a kis hátsó udvarban, és volt egy ír szettere is, akit imádott. Minden délután a hermelinstólás, gyémántokkal ékesített Ida társaságában végigsétáltatta a kutyát az East Broadwayen. Valószínűtlen pár voltak; Billie és a Nagynénik vonakodva vették tudomásul a viszonyukat. Még évekkel később is, amikor Frankie Ida ágyában kapott halálos infarktust, a Nagynénik azt mondogatták, hogy csak leheveredett szundikálni. Ez a finomkodás részben annak is volt köszönhető, hogy Ida férje, Jacob Blum még életben volt; számkivetettségben élt valahol Brooklynban.

Arlyne józan, fehér hajú, alacsony emberként emlékezett a nagyapjára, aki mindig fekete reggeli kaftánt viselt. Az évek során sem tudott meg sokkal többet arról, miért ment el. Tulajdonképpen Jacob és Ida teljes házassága titokba burkolózott, és Arlyne sosem tudott rájönni, hogy ez a családja gyenge kollektív emlékezetének volt köszönhető, vagy szándékos felejtés okozta, hogy így biztosítsák Frankie Oxman helyét a háztartásban.

Arlyne tudta, hogy Ida lánykori neve Lasker volt; gyerekkorában érkezett Amerikába a szüleivel Lengyelországból, egy akkor az osztrákok uralma alatt álló régióból. A család élelmiszerekkel kezdett kereskedni, és közepes vagyont halmozott fel. Idát tizenhat évesen jegyezték el Jake Blummal, akiről feltételezték, hogy jó feje van, és át tudja majd venni az üzletet. Jake-nek azonban saját elképzelései voltak, és a Lasker család általános megbotránkozására felhagyott a családi üzlettel, hogy temetkezési vállalkozó legyen. Meglehetősen észszerűen úgy érvelt, hogy az élelmiszerpiac az évszakok és készletek szeszélyének van kiszolgáltatva, a halál azonban mindig biztosítja az ügyfeleket. Jake Blum pálfordulása a legjobban fiatal feleségét zaklatta fel; taszította a gondolat, hogy tetemekkel lakjon egy házban. Ida szerette az életet, és a temetések nyomasztották. Mégis igyekezett segítő házastárs lenni. Még akkor is a sír mellett zokogott, ha nem is ismerte az elhunytat. Látványos együttérzése több mint száz temetési biztosító ügyfélkörét nyerte meg Jake számára; ezek a századforduló környékén alakultak, hogy biztosítsák az emigránsok eltemettetését – ha nem is pompával, de legalább valamicske méltósággal.

A Blum házaspárnak három gyermeke született. Ida sorsa volt, hogy kettejüket eltemesse. Emmanuel perforált vakbélgyulladásban halt meg tizenhárom évesen, Harriet tüdőgyulladásban, fiatal felnőtt korában. Ida mindkét alkalommal depresszióba süllyedt – elviselhetetlennek érezte a halottasházat, úgyhogy összecsomagolt, és a Concordba költözött. Tánccal és vigassággal töltött hónapok után tért vissza az East Broadwayre, új lelki erővel feltöltve.

Az egyetlen életben maradt lányát elhalmozta figyelmével. Sylvia, a vékony, sötét hajú, sasorrú lány örökölte az anyja életimádatát. Már totyogós kora óta tanult táncolni, és színpadi karriert szeretett volna. Tizennégy éves korában szerzett is egy szerepet a Manhattan Steppers nevű társulat tánckarában, akik nemzeti körútra indultak. Jake Blum ellenkezett; úgy vélte, nem tisztességes, hogy a lánya országszerte tánctermekben villogtatja a bokáját. Ida azonban kijelentette: Hadd szórakozzon!, és ezzel elsöpörte a férje ellenvetéseit. Sylvia hat hónapig utazgatott a társulattal Billie Young név alatt. Ezután mindenki csak Billie-nek nevezte.

Évekkel később Arlyne elolvasta az anyja leveleit, amelyeket a turnéról küldött a nagyapjának – kedves, ártatlan irományok voltak, kétségtelenül Jake Blum megnyugtatására. Arlyne úgy vélte, ez a megtévesztés nem volt túl ügyes. Biztosra vette, hogy az anyja kivette a részét az úgynevezett futó viszonyokból. Már gyerekként is szkeptikus volt, nem volt türelme a családon belüli kis hazugságokhoz, amelyekkel a többiek a becsületüket akarták menteni. Tizenegy évesen azonban egyre jobban foglalkoztatta, miért tűnt el a nagyapja.

Ha valaki a Nagynéniket hallgatta – és Arlyne sokat hallgatózott a temetkezési iroda különféle megfigyelési pontjairól –, megtudhatta, hogy Blum nagyapa egy társasági rendezvényen találkozott egy másik nővel, aki szintén temetkezési vállalkozóként dolgozott, és lelépett vele. Arlyne szemében, aki a világon a nagyanyját látta a legszebbnek, ez elképzelhetetlennek tűnt. Azt gyanította, a nagyapját kitaszították a családból. Jacob Blum rendes ember volt, kevés ellensége akadt; nehéz lehetett elgondolni, ki szervezte meg a bukását. Arlyne fiatalkori gyanúja Frankie Oxmanra esett.

Akármilyen jó ember is volt Frankie sok értelemben, Arlyne sosem bízott benne igazán. Jóakarata mögött valami túlságosan készséges, túl opportunista szándékot látott. Eredetileg sofőrként dolgozott a Blum családnál, de minden alkalmat megragadott, hogy Ida számára ügyeket intézzen; összegyűjtötte a holttesteket a Kings’ County halottasházból, és a Pilgrim State „tébolydából” – így tette magát nélkülözhetetlenné.

Frankie bácsi mindig valami homályos dologba ártotta magát, amivel még jobban megerősítette a helyzetét a temetkezési irodában. Mindegy, mire volt szükség, Frankie be tudta szerezni. Edényeket, ruhaanyagot, háztartási felszereléseket. Amikor a televízió csodálatos jelenségéről még csak alig pletykáltak a Lower East Side-i háztartásokban, Frankie máris megkaparintott egyet a legelső modellek közül. RCA márkájú volt, apró, kerek képernyővel a hatalmas doboz közepén. Ida annyira örült a szerzeménynek, hogy meghívta egy csomó családtagját és barátját a nappaliba, és még arra a ritka engedményre is hajlandó volt, hogy a bársonykanapéra ültesse őket.

Frankie bácsi tehetsége azonban nem ért véget a kívánatos és feltételezhetően kéz alatt szerzett áruknál. Bukméker is volt. A sofőr már jóval Jacob Blum kivonulása előtt vett fel fogadásokat a környékbeli fiúktól. Azt pletykálták, a pénzét az egyik koporsóban tartotta – Arlyne boldogan végignézte volna őket, egyenként, hogy megkeresse Frankie mesés vagyonát, de a nehéz koporsófedelek ellenálltak az erőfeszítéseinek.

Blum nagyapa megmagyarázatlan távozása után Frankie felhagyott a titkolózással, és nyíltan vezette tovább fogadóüzletét, a temetkezési iroda melletti kis pincehelyiségben. A legtöbb reggel és kora délután is, öltönyös-kalapos férfiak sorjáztak le-fel az utcáról levezető, keskeny betonlépcsőn. A Clinton Street-i Fiúk, ahogy nevezték őket, kisstílű zsarolók voltak, akik a Blum háztartástól néhány kapuval odébb működő klubba tartoztak. A Fiúk lusták voltak, de a szórakozást szerették, a napjaikat biliárdozással, kártyázással és baseball-lal töltötték. Ida a csapat támogatásával nyerte el a jóindulatukat; még egyenruhát is vett nekik. A Fiúk mind rengeteget fogadtak, és Frankie vette fel a tétjeiket.

Arlyne néha szombat délután is meglátogatta a nagyanyját, ezt jobban szerette a többi napnál, mert ilyenkor nem volt temetés, és játszhatott a lépcsőn. Ilyenkor lesétált a hátsó lépcsők egyikén a pincehelyiségbe, és meglátogatta Frankie bácsit és a barátait. Vén kanapékon ücsörögve találta őket: a lóversenyújságot olvasták, és egy régi, lábakon álló rádión hallgatták a futamok eredményeit. Nem bánták, hogy egy gyerek jelenik meg köztük. Frankie vagy egy másik, a kezébe nyomott egy negyeddollárost, és megpaskolta az arcát. Amióta Arlyne az eszét tudta, ők voltak a Nagybácsik. Ott volt Milty Tillinger bácsi, az uzsorás – egyszer, amikor az egyik rokona a törvény elől menekült, Ida a koporsótárban rejtegette, amíg el nem ült a balhé, és ezzel elnyerte a Tillinger család életre szóló lojalitását. Ott volt Izzy Smith, a közeli Zion Memorial tulajdonosa. Frankie-hez hasonlóan ő is mindenféle lopott árut tudott szerezni, és délben általában otthagyta a saját kórházát, hogy fogadásokat kössön.

A Clinton Street-i Fiúk sorai közé továbbá nagyszámú szakszervezeti tisztségviselő is tartozott. Egyszer-másszor félrehúzták Frankie-t, és valamit a fülébe súgtak, ő pedig bólintott, és felvezette a kérelmezőt a magánirodájába, a kápolna melletti magas bronzajtó mögé. Magasan az ajtón volt egy kis, négyszögű ablak, amely elé belülről függönyt akasztottak. Amikor ezt behúzták, az azt jelentette, hogy titkos dolgokat vitattak meg odabent. Arlyne sokszor felsétált a lépcsőn, és tettetve, hogy a folyosón játszik, lopva megleste az ajtót. Magasabb volt, mint bármelyik, amelyet valaha látott, és a kerek réz kilincsgombtól eltekintve teljesen sima volt. A felületét a dolgos Lily Higgins naponta kifényesítette, úgyhogy borostyánszín tükörként csillogott. Arlyne csak nézte, remélve, hogy keresztüllát rajta, azonban csak a saját sötét, bosszús arcát látta benne.

A hatalmas ajtó és az áthatolhatatlan függöny sértésnek érződött, hiszen a temetkezési vállalatnál minden más ajtó mindig nyitva állt, Ida Blum szabad szellemének megfelelően. Arlyne-t pedig, akinek betörésre való készsége eddigre már csodásan kifejlődött, bosszantotta az egyetlen helyiség, ahová nem juthatott be. Mindig nagyon figyelt azokban a pillanatokban, amikor az ajtó kinyílt, hogy beengedje Frankie vendégeit. Ha gyors volt, bepillanthatott a titkos házrész mélyére.

Ott két kiábrándítóan hétköznapi helyiséget látott: elöl egy kis irodát, íróasztallal, rajta telefonnal; ebből egy másik szoba nyílt, benne fa iratszekrényekkel és egy hatalmas, öntöttvas páncélszekrénnyel. Egy délután elérkezett az alkalom, hogy Arlyne közelebbről is megvizsgálja ezeket a helyiségeket, amikor Frankie sietve távozott, és véletlenül résnyire nyitva hagyta az ajtót. Arlyne, aki épp a kápolnában játszott, végignézett a folyosón, és nem akart hinni a jószerencséjének. Tartott tőle, hogy a nyitott ajtó azt jelenti, Frankie perceken belül visszatér, ezért lassan sétált végig a folyosón, amíg el nem ért az iroda ajtajáig. Teltek a percek, Frankie nem volt sehol. Arlyne felbátorodva szélesebbre nyitotta az ajtót, és becsusszant. Már az első helyiségből látta, hogy a széf is nyitva maradt. Közelebb lépett, és látta, hogy bekötött könyvek vannak benne. Legyőzhetetlen kísértés tört rá, hogy megérintse őket. Letérdelt a széf elé, kivett egy könyvet, és véletlenszerűen felütötte. Számsorok voltak benne, amelyek jelentőségét nem értette. Hiába tanulmányozta őket, éppolyan feltörhetetlenek voltak, mint maga a fényes bronzajtó. Ekkor meghallotta Frankie Oxman hangját az előtérből, és nehéz lépteit a lépcsőn. Becsapta a könyvet, és gondosan visszatette ugyanoda, ahonnan elvette, majd kisietett a kápolna biztonságába.

A Frankie bácsi üzleti ügyeit körülvevő titokzatosság, és különösen a Jake Blum eltűnésében játszott feltételezett szerepe végig kísértette Arlyne Weisst a gyerekkora során. A kérdésre a választ nem hirtelen felismerés során kapta meg, hanem lassan ébredt rá, ki mozgatja a Blum-kápolna körüli emberek szálait. Nyolcéves korában már észrevette, hogy Frankie irodájának gyakori vendége egy nagyon magas férfi, vaskos táskákkal a szeme alatt, az arcán örökös haragos fintorral. Neki Red bácsinak kellett szólítania őt, és Red bácsi sosem állt meg, hogy tréfálkozzon vele, vagy pénzt adjon neki, mint a többiek. Hetente, rövid időre látogatta meg Frankie-t, beköszönt Idának, aztán elment. Arlyne látta Frankie zavart és túlzó viselkedéséből, hogy Red bácsi veszélyes ember – és a veszélyes akkortól, ahogy később is az élete során végig, egyet jelentett a tiszteletet parancsolóval, vagy általánosabban, azzal, aki elintézi a dolgokat.

Idővel arra is rájött, hogy Red Levine közeli barátja volt Meyer Lanskynak, a halkszavú lengyel emigránsnak, aki akkor már legenda volt a Lower East Side-on. 1911-ben érkezett Amerikába, kilencévesen, utcai szerencsejátékba kezdett, és a következő években felépített egy bűnözői birodalmat a szerencsejátékokból, alkoholcsempészetből és védelmi pénzekből. Az ortodox vallási vezetők kiátkozták, de a zsidó negyedben ettől még tisztelettel, sőt, csodálattal vették körül, és sikeres helyi fiúként kezelték. Meyer, ahogy családiasan nevezték, szinte államférfinak számított, miután szövetséget kötött az East Side Charles Lucania (később Lucky) Luciano vezette olasz bandáival.

Lucianóhoz és Lanskyhoz később csatlakozott egy ingerlékeny ír gengszter, Louis Buchalter, ismertebb nevén Lepke. Hármukat együtt csak Lucky, Lansky és Lepke néven emlegették. Luciano és Lepke a showgirlök és társaságok világába járt, Lansky, a trió esze, a háttérben maradt, a könyveléssel és menedzsmenttel foglalkozott. Ötvenéves karrierje alatt mindig éles ösztönnel jósolta meg, hogy az amerikai élet melyik részét érdemes kiaknázni. Az alkoholtilalom évei alatt az egész bandáját szeszcsempészetre állította, és már azelőtt, hogy 1933-ban a Volstead-törvény visszavonása visszaállította volna a legális alkoholkereskedelmet, Lansky már megtalálta a következő ígéretes területet: a szakszervezeteket.

A munkásmozgalom első időszaka kaotikus és erőszakos volt, különösen a ruhaiparban, ahol a munkások – nagy részük szegény emigráns – szörnyű munkakörülmények közé voltak kényszerítve a Lower East Side-on. Az elégedetlenség még akkor is egyre nőtt, amikor a ruhaipar központja északabbra költözött, a Seventh Avenue elfogadhatóbb körülményei közé. A vezetőség erőszakkal fenyegetőzött a szerveződni kész munkások ellen, a szakszervezetek pedig azok ellen, akik nem voltak kész szerveződni. Mindkét oldal verőlegényeket fogadott, gyakran profi gengsztereket, hogy kikényszerítse az akaratát. Volt, hogy csak fegyverest béreltek fel, aki annak dolgozott, aki épp a legtöbbet fizette, akár mindkettőnek. Voltak azonban olyanok is, mint Dopey Benny Fein, aki elvhű volt, és csak a szakszervezeti oldal javára volt hajlandó csontot törni.

A gengszterek eleinte csak a zsarolás díját kérték el a szolgáltatásaikért, de ebbe beletartozott a szakszervezetekkel nem szimpatizáló vállalkozások felgyújtása, felrobbantása is. Hamarosan azonban a félelemkeltés kifinomultabb módszereihez folyamodtak, és már vezetői pozíciókat követeltek – és kaptak is. Az International Ladies’ Garment Workers’ Unionhoz hasonló szakszervezetek működését annyira megakasztották a sztrájkok és a belső harcok, hogy „Little Augie” Orgen, egy fegyveres, akit eredetileg a munkások védelmére béreltek fel, egyszerűen bement, és átvette az irányítást, ezzel jelezve a szakszervezeti gengszterkedés korszakának kezdetét.

Lansky is felismerte, hogy a szakszervezetek termékeny talajt jelentenek. Régi barátjával, Lepkével ők is áttértek erre a területre. Lepke korábban Little Augie védőszárnyai alatt dolgozott, így rá tudta tenni a kezét a gyárnegyed szállítási szervezetére. Ezt egy csoportnyi verőember segítségével érte el; a vezetőjük Jake „Gurrah” Shapiro volt. Lepke és Gurrah (hamarosan már csak L&G, vagy csak „A Fiúk” néven emlegették őket) lettek a Seventh Avenue főnökei, a jóváhagyásuk nélkül semmilyen üzletet nem lehetett ott bonyolítani. Sok tisztán működő üzletembert győztek meg, hogy vegye be L&G-t csendestársnak, ezzel biztosítva, hogy a szállítmánya időben megérkezik. Akik megtagadták, azokat szabotázzsal, vagy akár halállal is megfenyegették. Lanski és A Fiúk jóformán zavartalanul folytatták törvénytelen működésüket egészen 1933-ig, amikor hirtelen a politika hullámai között találták magukat.

Franklin Delano Roosevelt elnök a demokraták 1932-es nemzeti kongresszusából a Lansky irányította politikai bűnözők támogatásával került ki győztesen, és azonnal korábbi szövetségesei ellen fordult. Teljes frontos háborút hirdetett a szervezett bűnözés ellen. Ez a helyi politikusok körében olyan népszerű lépésnek bizonyult, hogy az egész országban mások is követték. New York állam kormányzója, Herbert Lehmann, kinevezett egy fiatal és politikailag ambíciózus speciális ügyészt, Thomas Dewey-t, hogy számolja fel a gengszterek hatalmát. Dewey nagy elszántsággal látott munkához; a gyanús iparágak teljes körében nekitámadt a gengsztereknek. Az ügyészi figyelem legnagyobb részét azonban Lepke és Gurrah kapta, akiket az ország legnagyobb gengszterének nevezett. Amikor A Fiúk ráébredtek, hogy a vádemelés elkerülhetetlen, csaknem egy évig rejtőzködtek – mindvégig nagy erőkkel vadásztak rájuk országszerte. Végül azonban kegyelemben bízva feladták magukat. Gurrah számára ez jó lépésnek bizonyult. Zsarolásért három év börtönt kapott. Lepke azonban nem volt ilyen szerencsés. Állami és szövetségi ügyészek is megvádolták, és a végeredmény életfogytiglan lett a Leawenworth fegyházban.

Lepke gondjai csak halmozódtak. Hónapokkal azután, hogy feladta magát, a New York-i rendőrség letartóztatta Abe Relest, Lansky egyik fegyveresét, akit több gyilkossággal gyanúsítottak. A villamosszéktől félve Reles koronatanúvá vált, és elsorolta Lansky embereinek bűncselekményeit több mint két évtizedre visszamenőleg. Ezek között szerepelt egy kamionos meggyilkolása is, aki a Dewey-féle nyomozásban működött közre. Reles ölte meg, állítása szerint Lepke parancsára. Reles vallomása új eljárási kört indított el, amelynek végén Lepke villamosszékbe került.

A Reles okozta kár nem állt meg ennyinél. Az információi Lansky jobbkeze, Bugsy Siegel feje fölé is az eljárás rémét hozták. Egy este azonban, miközben a Half Moon hotelban volt védőőrizetben, Coney Islanden, Abe Reles kirepült az ablakon, lezuhant és meghalt. A kérdés, hogy hogyan lehet valakit hat New York-i rendőr felügyelete alatt meggyilkolni, több elméletet is szült. Talán nem is ölték meg. Talán megbánta a vallomásait, esetleg – ez a valószínűbb – belátta, hogy az élete egy lyukas garast sem ér, és a becsületes ugrást választotta. Talán valaki lefizette a zsarukat, hogy hunyják be a szemüket, és így jutott be az orgyilkos. A rejtély Reles halála után sokáig fennmaradt.

Arlyne csak hároméves volt, amikor Abie (ahogy a Clinton Street-i fiúk ismerték) kirepült az ablakon. A halálról alkotott képe ekkor még nem volt teljes, ezért nem a járdán fekve képzelte el, hanem koporsóban, kifestve, békésen, mint a temetkezési irodában a többi holttestet. Csak a legáltalánosabb fogalma volt arról, mi lehetett a bűne, de azt már egy gyerek is megérthette, hogy ha beszél a barátairól, annak veszélyes következményei lehetnek. Minden besúgón bosszút áll valaki. Azt pedig, hogy személyesen ki állt bosszút Abe Relesen, sokáig tárgyalták a nagybácsik Ida Blum pincehelyiségében. Az egyik lehetséges tettes Joe Costello volt, Bugsy Siegel jobbkeze, aki állítólag megvesztegette a rendőrséget. Akik azonban közelről ismerték a játékosokat – márpedig a Clinton Street-i fiúk büszkék voltak erre –, erősködtek, hogy a tettes nem más volt, mint Red Levine.

Arlyne Weiss cseppet sem kételkedett a Nagybácsik szavának igazában. A komor alak, aki hetente meglátogatta Frankie Oxmant, baljós benyomást tett rá. Csak hosszú, hallgatózással töltött évekkel később értette meg, milyen üzlet hozta Redet a Blum házba. A negyvenes évek elején a Lower East Side-on is elindult a mozgalom, hogy a temetkezési vállalatok sofőrjeit és kocsihajtóit is szakszervezetbe tömörítsék. Jacob Blum nagyapa ezt egyáltalán nem akarta, erősködött, hogy tisztességes fizetést ad az alkalmazottainak. Jake az öreg iránti tiszteletből nem egyezett bele a szakszervezetbe, Jimmy pedig mindennel egyetértett, amit Jake tett. Az ellenkezést látva a sofőrök szakszervezete elküldte Red Levine-t a Blum temetkezési vállalathoz, hogy térítse Jacob Blumot jobb belátásra. Röviden, Red bácsi a hely felrobbantásával fenyegette meg Jacobot, akinek nem volt gyomra az ilyesmihez, és beadta a derekát a szakszervezetnek. Ezután a Lower East Side összes többi temetkezési vállalata is követte a példáját.

A Red Levine-nel történt összecsapás megtörte Jacob Blum lelkierejét. Ezután már többé nem azzal a szigorúsággal vezette az üzletét vagy a személyes ügyeit, mint korábban. A kialakult vákuumba lépett be Frankie Oxman, az egyetlen szakszervezetpárti Blum sofőr. Ő lett Red helyi embere, egyre többet vett át a napi működéshez kapcsolódó feladatokból. Lassacskán egyre többet és többet bitorolt el Jacob Blum részesedéséből, beleértve a feleségét is. Frankie évekig udvarolt Idának alázatos szolgálattételekkel, de most, hogy a csillaga emelkedőben volt, felbátorodott. Arlyne sosem jött rá, mikor lett Frankie Oxman a nagyanyja szeretője, de úgy vélte, valamikor nyolcéves (Red Levine ekkor jelent meg) és tízéves (Blum nagyapa ekkor tűnt el) kora között kellett történnie. És bizonyára az anyja és a többiek orra előtt történt, hiszen minden héten összejöttek péntek esténként. Jake Blum végül csomagolt és elment. Arlyne gyanította, hogy Ida Blum, aki beleunt Jacob gyászos jelenlétébe, és akit csábított Frankie udvarlása, valamint a kilátás, hogy egy bűnözőszervezet nagyasszonya lehet, kirakta a férjét, majd idővel maga mellé vette Frankie-t partnerként. Leszedette a régi cégtáblát, és újat rakatott fel: Blum és Oxman. Ezzel bejelentette a világnak, hogy élni kívánja az East Side életét.

A pénteki alkalmakról Arlyne apja, Irving Weiss látványosan távol maradt. A Nagynénik és különösen a Nagybácsik udvariasan kérdezősködtek az egészsége iránt, bár pontosan tudták, hogy Irving Weiss bármikor szívesebben kártyázik a barátaival, minthogy részt vegyen egy családi összejövetelen. Különös módon a távolmaradása nem okozott botrányt; elfogadták, mint az élet velejáróját. Irving Weiss alig tudta leplezni a Frankie Oxman iránti ellenérzéseit – kishalnak tartotta. Frankie túláradó modora idegesítette Irvinget, akit mindenki magasabb osztálybeli gengszternek tartott.

A Weiss fivérek – Henry, Irving, Eddy, Joe és Natie – nem a Clinton Street-i fiúkhoz tartoztak, hanem egy másik csoporthoz, amelynek területe a Houston Streettől az Attorney Streeten át keletre nyúlt, egészen Brooklyn Williamsburgnek nevezett részéig. Magyar emigránsok gyermekei voltak, a Kosciuszko Streeten nőttek fel, ahol a szüleiknek élelmiszerboltja és tejkiszállító hálózata volt. A jól menő üzletet a fiaik örökölték volna, hogy megalapozza az életüket – ahogy a szüleik remélték – a hagyományos amerikai élet keretein belül. Csakhogy a Weiss fiúknak nem ízlett a munka. Jóképűek voltak, de lusták, későn keltek, délig tollászkodtak a tükör előtt. Szerették a fehér öltönyt, a varrott cipőt és a drága szabó ingjeit a Clinton és Grand Street sarkáról. Szerették az elegáns kocsikat, a jó éttermeket, és mivel a becsületes munkából mindezt nem tudták volna fizetni, elég természetesen fordultak a gengszterlét felé.

Arlyne az apja halálának napjáig nem tudta pontosan, mivel is foglalkozott. Azt tudta, hogy a születése előtt Irving és a testvérei felhagytak az élelmiszer-kereskedelemmel, és temetkezési irodát nyitottak a Houston Streeten. A becsületes Jacob Blum nem hitt a tiszteletreméltóság ilyen álcájának. Neki Irving Weiss csak egy gengszter volt. Ha azonban a Weiss testvérek arcátlansága sértette Jacob Blumot, annál jobban érdekelte a lányát.

Billie mindegyik Weiss fiút csodálta, de a sötét hajú, hallgatag, mozisztárhoz hasonlóan jóképű Irving tetszett neki a legjobban. Amint tudomást szerzett a létezéséről a Lower East Side-on, minden alkalmat megragadott, hogy végigsétáljon a Houston Streeten. Ha szerencsés volt, egyik-másik fiú a lépcsőkön ült. Mindig udvariasak voltak, figyelembe vették Billie apjának társadalomban elfoglalt helyét; megemelték a kalapjukat, és köszöntötték „Miss Blum”-ot. Ez a formalitás, bár eleinte jólesett Miss Blumnak, hamarosan kezdett az idegeire menni. A társadalmi konvenciók miatt nem kezdeményezhetett ő maga, ha nem volt megfelelő indoka. Szerencsére hamarosan adódott egy.

Az egyik temetkezési biztosító sorsolást tartott; minden iroda az East Side-on kapott néhány tombolajegyet, hogy adja el. Ida Blum, aki általában az efféléket szervezte, megkérdezte a lányát, nem szeretné-e felkeresni a Weiss fivéreket. Az anyja legjobbkor érkezett javaslatára, tíz tombolajeggyel a kezében, Billie elsietett a Houston Streetre. Irving szívesen megvette volna az összes jegyet, de Henry megakadályozta ebben, mert úgy gondolta, öt éppen elég lesz. Billie-t ez meggyőzte, hogy Irving a nagylelkűbb, vagyis a jobb fogás.

Billie valójában nem bízott semmit a véletlenre. Mielőtt elindult volna, óvatosan felnyitotta a tombolajegyeket, hogy biztosan nyerőt adjon el a Weiss fivéreknek, így biztosította magának a második látogatást. Amikor egy héttel később megtartották a sorsolást, Irving egy gyapjú autóstakarót nyert. Billie átszaladt a Houston Streetre, hogy megmondja neki, és felvetette, hogy elmehetnének érte együtt Brooklynba. A kiruccanás egy olasz vendéglőben végződött; hat hónappal később Billie Blum hozzáment a nála hat évvel idősebb Irving Weisshez.

Jacob Blum ismerős oknál fogva ellenezte a házasságot – hogy Irving gengszter. Ez Idát nem különösebben zavarta, ő inkább attól tartott, hogy a lánya hozzá hasonlóan egy temetkezési vállalat kriptájában lesz kénytelen leélni az életét. Akkor békélt meg az új vejével, amikor, néhány hónappal a házasságkötés után, Irving és a testvérei felhagytak a családi üzlettel, inkább autós kirándulásokat szerveztek a Catskills hegységbe. Az ügyfeleik nagyrészt zsidó maffiózók voltak, a céljuk pedig egy The Dodge Inn nevű hely a Louise Marie tó mellett. A fogadó hírhedt gengsztertanya volt, és házasságtörők menedéke. Idának tetszett Irving új vállalkozása, sokkal vidámabb foglalkozásnak tartotta, mint a temetkezést. Gyakran az egész család – a hallgatag Jacob Blum kivételével – elutazott vidékre. Irving vezetett, Billie mellette ült, Ida pedig hátul, fiatal sofőrök kíséretében.

Ida sokkal boldogabb lett a lánya házasságát követő évben, amikor megérkezett az első unokája, Arlyne. (Billie-nek tetszett a különleges írásmód.) A kicsi igazi keljfeljancsi volt; az arca nem volt szép, de a születésétől kezdve élettel teltek meg a vonásai. Ida büszkén sétáltatta a babát a Broadwayen, ahol „Kicsi Arlyne” vagy éppen „Arlyne hercegnő” néven ismerték. Négyéves korára a kislány már mélységesen meg volt róla győződve, hogy a világon a legfontosabb, hogy szépen öltözzön. A nagyanyja sosem vett konfekcióruhát, ahogy az anyja sem; Billie minden ruhadarabja, még a fürdőköpenye is méretre volt szabva. A hagyományoknak megfelelően a kis Arlyne-t már totyogósként elvitték Madame Webberhez, a törékeny szőke szabóhoz, aki apró bársonykabátokat és muffokat varrt neki, hozzáillő kis kalapokkal. Arlyne emellett elkísérte az anyját Madame Berger szépségszalonjába is, amely a Clinton Street egyik házának emeletén volt. Madame Berger alacsony asszony volt, hullámos, vörös haját a fejére simítva hordta, hevesen csattogtatta az ollóját, és vágott és vágott, közben a hajfürtöket összevissza csavargatta, és egy sisakra való tűvel rögzítette. Mire befejezte, Arlyne kusza hajából rendezett, fényes tincsek szoborszerűvé formált frizurája lett.

Billie hetente kétszer járt Madame Bergerhez, hogy a haját hennáztassa, és teknőchéj fésűkkel alátámasztott, pompás frizurába fésültesse. Ezek az alkalmak nem csupán a divat követésére szolgáltak, hanem felderítésre is: ki kivel állt össze, vagy pontosabban, ki kinek a szeretője a Lower East Side-on. Madame Berger kis üzlete a gengszterek feleségeit és barátnőit szolgálta ki; a legtöbben pénteken kora délután jelentek meg nála, hogy szemmel tartsák egymást. Madame Bergerhez bejelentkezni hajápolásra a legcivilizáltabb módját jelentette annak, hogy kémkedjenek az ellenségeik után. A háború szabályai szerint a legtöbben fenntartották az udvarias látszatot. Néha egyik-másik felülértékelte a saját hatalmát, és taktikai ballépést követett el. Az egyik ilyen eset örökre beírta magát a Lower East Side emlékezetébe. Gurrah Shapiro szeretője teleaggatta magát ékszerekkel, amelyeket a gengsztertől kapott, és vette a bátorságot, hogy bemutatkozzon Gurrah feleségének. A feleség kihúzta magát, és gyilkos fensőbbséggel jelentette ki: Én még mindig Mrs. Shapiro vagyok.

Billie Weiss meglehetősen jól tudta, hogyan működik a világ, és fenntartotta a begyakorolt naivitás látszatát. A gengszter szót sértőnek érezte. Gurrah Shapiro, Milty Tillinger és Red Levine is kedves emberek voltak, és mivel megtehette, hogy csak társaságbeli ismeretségként kezelje őket, nem kellett elismernie, hogy miből is éltek. Billie például Red feleségével, May-jel is összebarátkozott, mert ő is Madame Bergernél csináltatta a haját. Ennek eredményeképpen a Weiss családot alkalmanként meghívták a Levine család nyaralójába – egy eléggé lelakott, bérelt vasúti lakásba, Long Islandre, az óceán partjára. Arlyne később jellegtelennek írta le ezeket az estéket. Red jól nevelt gyerekeivel, Murray-vel és Alice-szel játszott, közben May, a sovány és beteges asszony a konyhában főzött és beszélgetett a többi nővel. A ház elejében, a társalgóban, a férfiak általában hangosan vitatkoztak, azonban vacsoraidőre abbahagyták. Zsidó gengszterek sosem beszéltek üzletről az asztal mellett. A desszert után Red összehajtotta a szalvétáját, és bejelentette, hogy „munkába” kell mennie. Arlyne-nek csak évekkel később jutott eszébe, hogy Red Levine biztosan az ilyen éjszakai műszakok egyike során lökhette ki Abie Relest a Half Moon Hotel ablakán.

Red üzleti ügyeit Billie háztartásában sosem hozták szóba, de Irving Weissét sem. Irving idővel kiterjesztette az üzletét, a túraautók után luxuskocsikat is szerzett a tehetős ügyfelek számára. Nem sokkal ezután Henry fivérével megnyitottak egy autókereskedést Manhattanben, az Upper East Side-on. Chester Motorsnak nevezték el, a Chesterfield King cigaretta nyomán, amely mindig ott lógott Irving szája sarkában; Cadillacekkel és Rolls Royce-okkal foglalkoztak. Irving azt mondogatta, hogy ha egy hónapban egy Rollst elad, abból már megvan a családja kenyere. Túl szerény volt. A Weiss család nagylábon élt, beleértve a méretre varratott ruhákat és a saját luxuskocsijaikat is. Négy évvel Arlyne érkezése után Billie egy második lánynak adott életet, a feleségére nagyon vigyázó Irving azonban nem engedte, hogy a háztartás gondjai a vállára nehezedjenek. A feladatokat, köztük a gyerekvigyázást is, egy sornyi fekete szobalány végezte el, miközben a Weiss házaspár végigjárta a divatos klubokat.

Irving Weiss eredetileg is jelentős vagyona tovább duzzadt a háborús években, amikor steaket, tojást, nejlont és egyéb luxuscikkeket szerzett, amelyekből hiány volt a lakosság körében. Arlyne hallotta, amint az apja megmondja az anyjának, hogy ne is foglalkozzon az élelmiszerjegyekkel. Később, ezekre az évekre visszanézve Arlyne gyanította, hogy az apja és a fivérei, ahogy egy bizonyos Sydney bácsi is, a régi williamsburgi környékről, a feketepiacon kereskedett.

A háború alatt a Weiss család Floridában töltötte a teleket; magángéppel repültek, amelyet Irving egyik „barátja” bocsátott a rendelkezésükre. Arlyne számára ezek a kiruccanások varázslatosak voltak. Gyönyörűséges érzés volt lelépni a gépről Miamiban, és a bőrén érezni a meleg, párás levegőt. Teleszívta a tüdejét, mert Miami akkoriban tiszta volt. Évekkel később, amikor újra meghallotta a Moon Over Miami dallamát, a nosztalgiától könny szökött a szemébe.

A Weiss család általában a jelenlegi Art Deco kerületben bérelt egy lakást. Billie napozott, Irving bizonyos üzleti ügyei után járt. Volt egy bárja a Miami Beach-beli Washington Avenue-n. A hely általában tömve volt tengerészekkel, úgyhogy Irving nem hagyta, hogy idősebb lánya vele menjen. Arlyne inkább az ajtó előtt találkozott vele, és minden nap együtt sétáltak vissza a lakásba. Irving ezen kívül befektető volt egy The Paddock Club nevű night clubban is; ez is züllött hely volt, szórakoztatásként a mocskos szájú humoristát, B. S. Pulley-t léptette fel. „Piszkos klub” volt. Irving és Billie, aki hozzászokott, hogy jobb létesítményeket látogasson, mégis kénytelen volt időről időre megjelenni itt, főleg azért, mert a másik tulajdonos Lucky Luciano barátja volt, Antonio Doto, más néven Joe Adonis.

Adonis távolságtartó volt; Arlyne számára titokzatos alak. Akkor pillantotta meg, amikor egy este az apjára várva a ház előtt ült. Bár még nem volt tizenéves, megmoccant benne a vágy első szikrája, amikor a Caddy füstös üvegén át megpillantotta Adonis eltéveszthetetlen profilját. A férfi érzéki vonásai egzotikusak voltak – és tiltottak. Bár sosem beszéltek róla nyíltan, egyértelmű volt, hogy Irving Weiss lányainak távol kell magukat tartani az olaszoktól, aki a közvélekedés szerint zsidó lányokat rontottak meg, aztán szétkürtölték a részleteket a Lower East Side utcasarkain és klubjaiban. Adonis vonzerejének egy része éppen abban rejlett, hogy olyan más volt, mint a sápadt zsidó gengszterek, akik a Blum és Oxman céghez jártak. Ugyanakkor volt benne valami ismerős is, valami, ami Arlyne-t az apjára emlékeztette. Nem mintha kinézetben hasonlítottak volna egymásra. Adonis nem emlékeztetett a vékony, elegánsan öltözött Irving Weissre. Inkább a viselkedésük volt hasonló, tekintélyt parancsoló, erőt sugárzó megjelenés, amelyre illett Arlyne kedvenc kifejezése: veszélyes.

Arlyne már kiskorától megfigyelte, hogy bár az apja nem beszélt sokat, a jelenlétét mindenhol érezték, akárhová ment. Vasárnaponként elvitte a családját ebédelni a Grotta Azurrába, a Mulberry Streetre – az inas vigyázzba vágta magát, amint meglátta a Rollst, és a személyzet összesúgott: Weissék! Sosem kellett asztalra várniuk, a pincérek minden kívánságukat lesték, alázatosan lesütötték a szemüket és fejet hajtottak. Arlyne-t gyönyörűséggel töltötte el, hogy egy tiszteletet parancsoló ember védelmezi.

Ez az időnkénti érzés csak felerősödött annak tudatában, hogy ő az apja kedvence. Az anyjuk jobban kedvelte Barbarát, a szelíd, kicsi lányt (gyakran az én Barbarámnak is nevezte), de Irving Arlyne felé hajlott. Akármit követett el a kislány, az apja szemet hunyt felette, úgy tűnt, még tetszik is neki az életteliség, ahonnan a csínyek eredtek. Már egészen kiskorától előfordult, hogy a bizalmába avatta; persze nem osztott meg vele titkos dolgokat. A középkorú Arlyne visszatekintve az életére nem tudott felidézni egy alkalmat sem, amikor hosszasan beszélgettek volna kettesben. A közelségük alapja inkább az volt, hogy Irving készségesen elvitte magával a közeli üzlettársaihoz is.

Egyszer, amikor nagyjából nyolcéves volt, egy egész napra elvitte magával Palm Islandre Red Levine-nel. Arlyne már ilyen fiatalon is megértette, micsoda kiváltság ez, mert az út célja egy találkozó volt Al Capone-nal, akit nemrég engedtek ki a börtönből, és azt pletykálták róla, hogy megtébolyodott. Mialatt Capone gengsztervezérként uralta Chicagót, Red Levine a bizalmasa volt, és személyesen vitte-hozta az üzeneteket közte és Lucky Luciano között. Most, hogy Capone visszavonult, Red afféle általános meghatalmazottként működött, és felfrissítette a bukott vezér kapcsolatait az alvilággal. Irving találkozója Caponéval Arlyne nézőpontjából eseménytelen volt. Amikor beléptek a házba – komor, rácsos ablakú épület volt –, Irving megmondta neki, hogy várjon egy padon a folyosón. Aztán kinyílt egy ajtó. Arlyne nem látta, ki van bent, de Red beintette az apját, és közben azt mondta: Szeretném bemutatni Irvinget. Tudja, kicsoda Irving. Aztán az ajtó becsukódott. A kislány addig várakozott a folyosón, amíg besötétedett. Amikor az apja és Red bácsi újra felbukkant, Arlyne nyújtogatta a nyakát, hogy meglássa a harmadik alakot, de az ajtó bezárult, mielőtt egyetlen pillantást is vethetett volna rá.

Hiába volt az események fősodrából így kizárva, Arlyne azért mégis büszke volt, hogy a fiúk közé számítják. Ahogy haladt az idő, már nem is nagyon szeretett volna osztozni a húga és az anyja kapcsolatában – amelyből végleg kimaradt –, és inkább az apja és a társai férfibarátsága vonzotta. Irving szombat reggelente elvitte magával a Jamaica lóversenyre. Csak ő volt ott vele, Red bácsi és néha Sydney bácsi. Irving egy túraautóban vitte el őket Queensbe, ahol megálltak a hatalmas parkolóban. A férfiak a lelátón hagyták egy hotdoggal, amíg ők elmentek a dolgaik után a fogadóhelyiségeknél. Arlyne távolról csodálta az apját, ahogy fehér öltönyében elegánsan elsétál az emberek között. Azokban a napokban csak Bugsy Siegel viselt fehér öltönyt.

Irving Weiss csak ritkán nyert. Nem volt szerencséje, de a veszteségei, még ha tetemesek voltak is, sosem keserítették el.

Ahogy Arlyne a tízes éveibe lépett, a nagyanyjánál töltött péntek esték vonzereje egyre csökkent. Inkább elkísérte néha az apját és Redet a Madison Square Gardensbe, a boxmeccsekre. Ezekre az alkalmakra az emberek nagyon kiöltöztek, Arlyne pedig az apja karján jelent meg, valami feszes és pánt nélküli ruhában. Titokban azt képzelte, hogy ő az apja partnere, vagy ha különösen merész hangulatban volt, a felesége. Irving Weissnek a kapcsolatai révén mindig sikerült a szorítóhoz közeli helyeket szereznie. Az őt körülvevő presztízs Arlyne-t is beburkolta. A fiúk társaságában fontosnak érezte magát.

Az Irving Weiss által a lányának ajánlott közelségnek azonban megvoltak a határai, ami rémesen bosszantotta Arlyne-t. Ezeket a határokat pedig sehol máshol nem kényszerítették ki szigorúbban, mint Irving üzleti tevékenységeinek központjában. A gyakorlatban a Chester Motors ajtaja mindenki előtt nyitva állt, és szombat délutánonként Billie, Barbara és Arlyne néha végigmentek a 116. utcán, hogy meglátogassák a Weiss fivéreket. Ilyenkor a legjobb ruhájukat vették fel, mert Irving sosem szerette, ha a családja nyilvánosan hétköznapi ruhákban mutatkozik, különösen nem a Chester Motors bemutatótermében, ahol a testvérek eleganciára törekedtek az új autók választéka körül. A padlót műmárvány kő fedte, és több vaskos oszlopot tükör borított. Arlyne Tükörcsarnoknak nevezte.

A Chester Motors látszólagos előkelőségét némileg meghazudtolta az ügyfélköre, a 116. utca és Pleasant Avenue olasz bűnözői, akik mindig nagy autókat kerestek a piacon. Miután végignézték a Cadillaceket, beugrottak Irving irodájába is. Arlyne látta, hogy az üvegfalak mögött hevesen vitatkoztak az apjával és Henry bácsival, de egy szót sem hallott. A Weiss fivérekhez rendszeres látogatók jártak, akik némán, energikusan, és érthetetlenül üzleteltek velük, köztük James Plumeri és az unokaöccse, John Dioguardi, más néven Jimmy Doyle és Johnny Dio. Ez a két gengszter Lepke és Gurrah közeli üzlettársa volt, és már ők maguk is ültek börtönben a ruhaipari körzetben elkövetett kihágások miatt. Johnny és Jimmy a jelek szerint felvállalta a Weiss fivérek különleges védelmezőjének szerepét. Egyszer, amikor a Chester Motors termét kirabolták, és elvitték Henry nagy gyémántgyűrűjét, Irving felhívta Johnny Diót, és másnap estére a gyűrű egy megcímzetlen borítékban az ajtaja előtt volt. Egy másik alkalommal Joey, Irving testvére, pénzt lopott a széfből, és eltűnt a városból. Irving megbízására Jimmy Doyle és Johnny Dio felkutatták a Catskills egyik szállodájában, ahová a barátnőjével vette be magát. Visszarángatták Joey-t, hogy nézzen szembe a büntetéssel, de Irving, aki szerette az öccsét, mindent megbocsátott neki.

A Chester Motors az évek alatt a kamionsofőrök és a mészárosok szakszervezeti köreibe tartozó gengszterek főhadiszállása lett. Egy időben egy korrupt, kábítószerfüggő rendőr irodaként használta, ahol a pénzeket gyűjtötte össze. A munkanap minden órájában be-befutottak a szomszédságból, hogy a falra szerelt nyilvános telefont használják; a készülék néha meg is szólalt, de csak csengett. Arlyne apja és nagybátyjai hallották, de sosem vették fel. Irving Weiss szigorúan meghagyta a lányának is, hogy hozzá ne nyúljon a telefonhoz.

Egy tavaszi délután, amikor Arlyne a tízes éveinek elején járt, a bemutatóteremben volt éppen, amikor a telefon megszólalt. Csengett és csengett, és minden csengéssel egyre erősödött a kísértés, hogy felvegye a kagylót. Elképzelte, ki lehet a vonal másik végén. Jimmy Doyle vagy Johnny Dio? A kábszeres zsaru? Elsöprő vágy tört rá, hogy meghallja a hangot. Amikor azonban a hallgató felé nyúlt, meghallotta az apja