Penguin Books is part of the Penguin Random House group of companies whose addresses can be found at global.penguinrandomhouse.com.

Text copyright © Beth Reekles, 2019

Cover design © Netflix 2021. Used with permission

The moral right of the author has been asserted

Hungarian translation © Bús Teodóra 2021

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. ifjúsági könyvkiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2021

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Szerkesztette: Csapody Kinga

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-087-8

Az összes tizenöt éves könyvmolynak,

akinek saját története van

Sziasztok!

Nos, hát itt vagyunk. Öt könyv, három film, a Csókfülke tíz éve, és Elle, Lee, valamint Noah története a végéhez közeledik! Hát nem hihetetlen?

A Csókfülkét tizenöt éves koromban írtam, és a Wattpadra töltöttem fel. Már az lenyűgözött, hogy egyáltalán bárki el akarja olvasni, és álmodni sem mertem arról, hogy egyszer majd kiadom. (Csak nevettem azokon a kommenteken, melyekben azt írták, filmet kellene csinálni belőle. Még álmodni is merész lett volna erről…) Akkoriban mindig azt mondogattam, hogy nem tervezem továbbvinni a történetet, és nem írok folytatást, mégis nehezemre esett elengedni ezeket a karaktereket. Olyan sokat jelentettek nekem, az életem részévé váltak, így hát örülök, hogy lehetőségem nyílt felfedezni a történetük további részét, és ezt most mind ebben a regényben foglalhatom össze.

Mindig is tudtam, mi lesz Elle és Noah – valamint Lee – sorsa. Az talán nem mindig volt világos, milyen út vezeti őket majd oda, de a végcél mindig a fejemben volt. És a Csókfülke-sorozat ezen részében épp ezt fogom elárulni neked.

Ez a könyv nagyon érdekes kihívás volt a számomra. Írnom kellett egy könyvet a könyveimről készült filmek alapján készült filmről. Öö, egyszerű, ugye? Nos, lehet, hogy nem annyira „egyszerű” – de jó móka. Továbbá, amellett, hogy ez a könyv a harmadik Netflix-film regényesített változata, észre fogod venni, hogy nem ragaszkodik szóról szóra a film forgatókönyvéhez. Miközben ugyanazt a történetet követjük, valójában a saját sorozatom, A csókfülke 2 – Távlatok történetét is folytatja. Így hát a filmben szereplő Marco és Cloe helyett most ismét Levijal és Amandával fogsz találkozni!

Valamint olyan jeleneteknek és eseményeknek is a tanúja lehetsz, melyek nincsenek benne a filmben, és más szemszögből is megismerheted a karaktereket. Nem kell megnézned a filmet ahhoz, hogy követni tudd a könyvet. Talán úgy vetted a kezedbe ezt a könyvet, hogy csak a filmeket láttad, de az is lehet, hogy még a Wattpades idők óta rajongsz a történetért. Bárhogy is legyen, köszönöm, hogy itt vagy, és remélem, élvezni fogod Elle történetének eme utolsó fejezetét.

Beth x

1.

Apa megköszörülte a torkát, és a konyhapultra dobta a postát. Egy vaskos boríték csúszott elém.

– Mi az? – kérdeztem Cheeriosszal teli szájjal.

Válasz helyett apa így szólt:

– Hé, Brad, miért nem takarítod ki a szobád, mielőtt átmész Bennyhez?

– De…

Ám nem volt helye semmiféle „de”-nek. Apa morogva felnyalábolta a kisöcsémet, Bradet a reggelizőasztal melletti székéből, és talpra állította.

– Gyerünk, haver. Cserébe ma reggel nem kell Elle-lel mosogatnod.

Nagyon gyanakvó lettem. Idén nyáron apa úgy döntött, nagyobb felelősséget ad Bradnek a házimunkával kapcsolatban. Már megtanítottam, hogyan kell tésztát főzni, és összehajtogatni a tiszta ruhákat. A hétvégén pedig apa megmutatta neki, hogyan kell rendesen lenyírni a füvet, és kialakult egy rutin, hogy bármelyikünk mosogat, Brad segít neki.

Apa azt mondta, mindez azért van, mert Brad most már felső tagozatos, vagyis elég idős ahhoz, hogy segítsen. Az igazi okot azonban mindannyian tudtuk: ősszel elkezdem az egyetemet, és többé nem leszek itt, hogy mindezt megcsináljam.

Már a gondolattól is összerándult a gyomrom. Néhány hónap múlva, amikor megérkezem a Berkeley-re, minden megváltozik. Nem arról volt szó, hogy a ház összeomlana nélkülem – mindig rendezett volt, akkor is, mikor nyaranta néhány hetet Flynnék parti házában töltöttem. De mégis. Valóban kissé tartottam attól, hogy magukra hagyjam őket.

Pár napja madarat lehetett volna fogatni velem, mikor végigsétáltam a pódiumon, hogy átvegyem az érettségi bizonyítványom, és a többiekkel együtt a levegőbe dobtam a sapkám… Lee Flynn a legjobb barátom a világon, és mindkettőnket felvettek a Kaliforniai Berkeley Egyetemre. Amióta elég idősek voltunk ahhoz, hogy felfogjuk, mi az az egyetem, így terveztük. Az egész életünket együtt töltöttük, és most ebbe az új, egyetemista fejezetébe is együtt vágunk bele. Tökéletes! Pont úgy volt minden, ahogy lennie kellett. Azt mondogattuk, hogy a végzős év a mi évünk lesz – és valóban az is volt… Néha egy kissé rázós volt ugyan, de még így is nagyszerű. És az egyetem is ilyen lesz. Akármennyire nyugtalanított is a gondolat, hogy minden megváltozik, azért izgalmas volt rágondolni.

– Mi folyik itt? – kérdeztem, miközben először a borítékra, majd apára hunyorogtam. Betömtem a reggelizőpehely maradékát, a kézfejemmel megtöröltem a számat, aztán arrébb toltam a tálat.

Apa leült Brad megüresedett székére, majd megérintette a borítékot.

– Szerintem neked kellene elmondanod, hogy mi folyik itt. Ez neked jött.

– Nekem?

Felvettem a borítékot, és megfordítottam.

Miss R. Evans…

A Harvard Egyetem logója díszelgett rajta.

Ó, a francba.

Miközben kapkodva kinyitottam a borítékot, a szívem valahol a torkomban dobogott, és azzal fenyegetett, hogy viszontlátom a Cheeriost. Ez nem történhet meg. Ez nem történhet meg. Pár hónappal ezelőtt érkezett egy levél, hogy várólistára kerültem, és azt hittem, ennyi. Kivéve, ha… úgy tűnik, nem erről van szó.

Kiráztam a borítékból a levelet, majd kiterítettem a pultra, hogy elolvassam.

…örömmel tájékoztatjuk…

Felkaptam a fejem, a szám is tátva maradt.

– Én… én…

Nem bírtam kiejteni a szavakat.

Apa tekintete egy kissé eszelősnek tűnt a szemüvege mögött, miközben türelmetlenül kikapta a kezemből a levelet, hogy elolvassa. Néztem, ahogy a szeme néhányszor végigfut a szavakon, majd a fejét csóválva elnevette magát.

Összerándultam, mert tudtam, mi fog következni, így hát előrebuktam, az arcomat a karomba temettem, és nyögve tiltakoztam.

– Kérlek, ne mondd ki! Kérlek, ne mondd ki!

– Felvettek a Harvardra! A kislányomat felvették a Harvardra! Te… – Ismét megköszörülte a torkát. – Édesem, el sem mondtad, hogy jelentkeztél. Ez… Ez Noah miatt van?

Ismét felnyögtem.

Ennek nem kellett volna megtörténnie.

Az első egyetem, ahová jelentkeztem, a Berkeley volt – hát persze hogy az volt. Aztán, a biztonság kedvéért, máshová is jelentkeztem. Természetesen. Így is kell, nem igaz? Az iskolai tanácsadó is ezt mondta. Így hát nyilvánvaló, hogy Lee-vel megpróbáltuk ugyanazokat az egyetemeket megjelölni.

Amikor Lee barátnője, Rachel a Brownra jelentkezett, Lee arról beszélt, hogy ő is oda fog, így hát…

Lehet, hogy csak egy hirtelen ötlettől vezérelve, de… elküldtem a jelentkezésemet a Harvardra. Ahová a pasim, Lee bátyja, Noah járt egy éve.

Az egész őrültség volt, hiszen képtelenségnek tűnt, hogy felvegyenek. Sosem számítottam rá, sőt, nem is gondoltam rá, hogy ez megtörténhet. Úgy értem, persze, keményen tanultam a suliban, jó jegyeim voltak, és részt vettem néhány szakkörön is, sőt, a felvételi vizsgám is jó lett… de… Tudjátok, ez mégiscsak a Harvard! Ez nem az a hely, ahová az ember csak úgy hirtelen bekerül.

Őrültség az egész, sosem kellett volna igent mondaniuk rám.

– Lehet – válaszoltam apának. Egy kissé megemeltem a fejem, és ahogy találkozott a tekintetünk, elfintorodtam. Uh. Úgy tűnt, apa nagyon büszke rám. Bár ne lenne! – Én… Nem is tudom. Gondoltam, jó lenne. Lee is azért akart jelentkezni a Brownra, mert Rachel oda megy. Sosem mondtam senkinek…

– Várj… Lee nem tudja?

Az arcán halványulni kezdett a büszkeség. „Remek” – gondoltam. Egy kis atyai csalódás a legkevesebb, amit érdemlek azért, hogy titkolózom a legjobb barátom előtt. Legutóbb akkor tettem ilyesmit, amikor Noah-val járni kezdtünk, és attól tartottam, hogy ha Lee megtudja, rossz néven veszi. És valóban nem alakult túl jól a dolog, amikor végül rájött, bár a végén megbocsátott…

– Nem akartam titkolni előle – magyarázkodtam. – Ez nem olyan, mint… Tudod, mint amikor járni kezdtem Noah-val. Egyszerűen csak nem gondoltam volna, hogy bejutok, így hát nem láttam értelmét, hogy ráijesszek Lee-re. Nem hittem, hogy… – Sóhajtottam. – Várólistára kerültem! Tudod, arra gondoltam, hogy ez elég menő. De akiket várólistára helyeznek a Harvardon, azokat valójában nem veszik fel.

– Úgy tűnik, mégis.

– Ja – mormogtam.

Apa arcán mosoly terült szét, miközben megkerülte a pultot, és átölelt.

– Nos, akárhogy is döntesz, nagyon büszke vagyok rád, Elle. A Harvard! Tudod, hogy voltak fenntartásaim azzal kapcsolatban, hogy Noah-val járj, de hé, ha ilyen hatással van rád, akkor…

– Nem csak Noah miatt jelentkeztem, tudod? Úgy értem, ez a Harvard. Ki nem akarná, hogy felvegyék a Harvardra?

– De őmiatta választottad a Harvardot, mondjuk, a Yale helyett, nem igaz?

– Ja – ismertem be. – És arra gondoltam… Úgy értem, egy kicsit… Meg akartam látni, hogy be tudok-e kerülni, érted?

– Nos, elég csendben tetted! Még a jó öregednek sem mondtad el! – Nevetett, majd ismét leült velem szemben, aztán láttam, ahogy a mosoly eltűnik az arcáról, és a homlokán barázdák jelennek meg. Ismét megérintette a levelet. – Szóval, nem mondtad el Lee-nek. És, gondolom, Noah-nak sem, igaz?

– Senki sem tud róla. Nem akartam, hogy Noah ábrándokat kergessen, és azt sem akartam, hogy Lee azt higgye… Nem akartam fájdalmat okozni neki. Nem akartam, hogy azt higgye, nem akarok a Berkeley-re menni.

– Már visszajeleztél nekik?

Megráztam a fejem. Akartam. Egyszerűen még nem jutottam oda.

Talán azért nem, mert volt bennem egy kicsi, aprócska remény, hogy lekerülök a Harvard várólistájáról, de…

Ennek nem kellett volna megtörténnie.

Egyik délután Noah csak úgy mellékesen megjegyezte a telefonban, hogy talán jelentkeznem kellene – azt mondta, jó lenne, ha oda járnék, mert akkor több időt tölthetnénk együtt, és nagyon hiányzom neki. Nem úgy értette, hogy vegyem komolyan, és ezt én is tudtam, de…

Bogarat ültetett a fülembe. És őszintén kíváncsi voltam rá, hogy vajon bejutok-e.

„A Harvard. Felvettek a Harvardra. Engem – Elle Evanst!”

A szám kiszáradt, a gyomrom pedig egy kis csomóvá zsugorodott.

– Van valami ötleted, hogy mit fogsz csinálni?

Rábámultam a felvételi iroda levelére, és közben arra a másik levélre gondoltam, fent, az íróasztalom fiókjában, amiben ugyanez állt, csak a Berkeley fejléce alatt.

Lee-vel mindig is a Berkeley-re vágytunk. Különlegesnek tűnt, mert az anyukáink is ott találkoztak, és barátkoztak össze olyan jól. Ráadásul államon belül volt.

De még, ha ki is vesszük a képletből Noah-t és a kapcsolatunkat…. Nos, a Harvard az a Harvard. Ez az az egyetem, amiről mindenki álmodik, és egész életében azért dolgozik, hogy oda felvegyék. (De oké, a tény, hogy Noah is ott van, eléggé befolyásolt, ezt be kell ismernem.)

A tekintetemet a levélről apára emeltem, aki úgy tűnt, mindjárt kipukkad a büszkeségtől.

– Kérlek, ne mondd el senkinek – kérleltem –, főleg ne Flynnéknek. Még át kell… át kell gondolnom.

Nem bírtam volna elviselni, ha Noah és Lee úgy tudja meg a dolgot, ha apa egy őrült pillanatában elkotyogja a szüleiknek. Azt sem tudtam, hogyan reagálna Noah arra, hogy felvettek a Harvardra, vagy, hogy mit mondana, ha úgy döntök, megyek. Lehet, hogy amikor azt mondta, jó lenne, ha ott lennék, az csak egy elejtett megjegyzés volt, és nem is gondolta komolyan. Lehet, hogy igazából nem is akarja, hogy ott legyek.

És Lee…

Lee annyira megbántódna, ha sarkon fordulnék, és azt mondanám, hogy ígéreteink ellenére, meg annak ellenére, hogy milyen ideges lettem, amikor hallottam, hogy jelentkezett a Brownra, én ugyanezt tettem a háta mögött, és most Noah-val leszek.

– Nincs sok időd eldönteni, kicsim – mondta apa. Átnyúlt az asztal fölött, és megszorongatta a vállam. – A Harvard nem vár örökké a válaszodra.

Mielőtt még bármit is mondanék Noah-nak és Lee-nek, először magamban kell eldöntenem a dolgokat. Méghozzá gyorsan.

2.

A délelőtt hátralévő részében az ebédre készülődtem Flynnékkel. Lee anyukája hívott meg minket, hogy megünnepeljük az érettségit. Én nem szerettem kiöltözni, ezért jó néhányszor átöltöztem, és egyszer még Rachelt is felhívtam, egy kissé kétségbeesetten. Ő is hivatalos volt az ebédre. Mindez szerencsére elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy elterelje a gondolataimat a két felvételi levélről, amik most az íróasztalom fiókjában pihentek. Aztán természetesen Noah jött értem, és elvitt az étterembe, így hát nem is igazán volt időm gondolni rá…

– Nos – kezdte Noah a vállamat átkarolva, miután kiszálltunk a kocsiból. Ösztönösen felemeltem a kezem, és összekulcsoltam az ujjainkat. – Gondolkodtam.

– Óvatosan! Meg ne erőltesd magad! – A szemét forgatta. – Miről? – faggattam tovább, a viccet félretéve.

– Azon gondolkodtam – mondta ismét –, hogy a nyáron esetleg eljöhetnél velem Bostonba. Megnézhetnéd, hogy hol fogok lakni. Megmutathatom neked a ruhásfiókodat.

– Külön ruhásfiókot jelöltél ki nekem? Óóó! – gügyögtem, miközben felé fordítottam az arcom, és a szempilláimat rebegtettem. Játékosan megcsipkedtem az arcát. – Nézzenek oda, a fiúm egy igazi nyálgombóc!

Tényleg olyan nagy nyálgombóc! Legalábbis ahhoz képest, amilyen akkor volt, amikor összejöttünk. Noah, az iskola rosszfiúja, akiről az a hír járta, hogy egy rakás lánnyal kavart már (amiről később elmondta, hogy nem volt igaz). Még motorja is volt, és dohányzott, csak hogy teljes legyen a kép. Most pedig itt állt, és a nekem tartogatott ruhásfiókról beszélt.

Nagyon szerettem!

– Olyan nagyszerű lenne, ha velem lennél Bostonban! Még ha nem is a Harvardon. Sokkal többet látnánk egymást! Akár ki is bérelhetnénk együtt egy lakást a nyárra, vagy ilyesmi.

Megtorpantam, és inkább elengedtem a kezét, mielőtt még észrevette volna, mennyire nyirkos lett a tenyerem.

Noah is megállt, és nevetve megfordult. Az arca azonban merev volt, és nem nézett a szemembe, inkább a parkolót nézte mögöttem.

– Mi az, túl nyálas vagyok? Az hittem, szeretnéd, ha jobban megnyílnék, és őszintébb lennék, nem pedig afféle macsó, aki sosem beszél semmilyen érzelmes dologról.

Kinyitottam a számat, de egy hang sem jött ki rajta.

Noah arca rózsaszínűre váltott.

– Úgy értem… hogy, na… tudod. Elle – megköszörülte a torkát, és a tarkóját dörzsölgette. – Nem gondoltam komolyan. Úgy értem – nyelt egy nagyot –, nagy lépés lenne összeköltözni. Még nem tartunk ott. Csak viccelődtem.

Itt kellett volna elmondanom neki, hogy bejutottam. A fenébe is, ekkor kellett volna elmondanom neki, hogy egyáltalán jelentkeztem. Hogy adtam egy esélyt a lehetetlennek, hogy talán Bostonban kötök ki, mellette. Fogalma sem volt róla, most viszont arról beszélt, hogy milyen jó lenne, ha ott lennék, és akár együtt is lakhatnánk.

Bukfencet kellett volna vetnie a szívemnek annak hallatán, hogy Noah ennyire el szeretne köteleződni, hogy össze akar költözni velem. Visítva a nyakába kellett volna ugranom, azt kiabálva, hogy: „Meglepetés! Összeköltözhetünk! Mehetek Bostonba!”

Tutira ekkor kellett volna elmondanom.

Főleg, mivel úgy tűnt, halálra rémült attól, hogy majdnem mellékesen megjegyezte, hogy össze is költözhetnénk. Most pedig azt hiszi, hogy engem halálra rémít az ötlet.

– Elle?

„A francba. Gyerünk, Elle, mondj valamit! Mondd meg neki!”

Noah-ra néztem, igyekeztem nem átnézni rajta. Az arcára fókuszáltam, és azt mondtam:

– Azt hiszem, bekapcsolva hagytam a hajgöndörítőmet!

Nem hiszem, hogy bevette, de azt mondta:

– Írj apukádnak. Meg tudja nézni neked.

Gyorsan elővettem a telefonom, és úgy tettem, mintha írnék apának egy üzit. Beírtam, majd az egészet azonnal kitöröltem.

– Gyere, már késésben vagyunk – mondta Noah.

– Ja – mondtam, és szúrós pillantást vetettem rá, a szám azonban ismét mosolyra húzódott. – És ez kinek a hibája?

– Mi van, talán az én hibám, hogy olyan jól nézel ki?

Elindultam mellette, ő pedig lehajolt, hogy megpuszilja a nyakam. Nevetve eltoltam magamtól.

– Ne merészeld! Elsősorban emiatt késtünk!

– Tudod, technikailag nem tudnánk elkésni, ha meg sem jelennénk…

– Noah Flynn, eszedbe se jusson! Odabent van egy hatalmas fagyikehely a nevemmel, és még te, vagy a cuki feneked sem állhat az utamba, hogy megszerezzem!

– A cuki fenekem, mi?

Nem tudom, hogyan voltam képes még egy év együttlét után is elpirulni attól, ha ilyesmiket mondott, de elpirultam. Noah kuncogva átkarolt, úgy léptünk be az étterembe.

Megszokott dolog volt, hogy Flynnékkel eszünk valahol, de általában ilyenkor az apukám és az öcsém is velünk voltak. Egy kissé furcsálltam, hogy Lee és Noah anyukája, June, kikötötte, hogy ma csak engem hív meg. Valószínűleg azért tette, mert Rachelt is meghívta. Így valószínűleg ma elsősorban nem „Elle”-ként voltam jelen, hanem „Noah barátnője”-ként.

Habár már egy éve együtt voltunk, még mindig volt mihez hozzászoknom ebben az új helyzetben.

A tetőtéri étterem, amit választottak, lenyűgöző volt. Úgy éreztem, kicsit alulöltöztem a farmerommal, miközben egy csapat, húszas éveiben járó nőt bámultam, akik nevetgélve itták a mimózájukat. Örültem, hogy Rachel meggyőzött, inkább vegyem a fáradságot, és csináljak valamit a hajammal ahelyett, hogy kapucnis pulcsit vennék.

Elég könnyen megtaláltuk a többieket, és miközben June felállt, hogy megöleljen, azt mondtam neki:

– Nagyon sajnálom, hogy késtem. Nagy volt a forgalom, és későn jutott eszembe, hogy még tankolni is meg kellene állnunk.

– Semmi baj – mondta meleg mosollyal, miközben elfoglaltuk a helyünket.

Hallottam, ahogy Lee azt mormogja:

– A forgalom, komolyan? Tényleg ezt a dumát választotta?

Ezt egy hangos feljajdulás követte, mikor Noah az asztal alatt a lábára lépett.

Miután rendeltünk, megcsodáltam a kilátást.

– Ez a hely olyan tökéletes!

– Végre el akartunk hozni titeket egy különleges helyre, ahol rendesen megünnepelhetjük az érettségiteket – mondta Matthew, Lee és Noah apukája.

– Elle-nek igaza van – áradozott Rachel. – Csodálatos itt. Köszönöm a meghívást.

– El sem hiszem, hogy tényleg elballagtunk – csóválta a fejét Lee. – Olyan furcsa belegondolni, hogy ősszel nem megyünk vissza a suliba. Mármint, hogy ennyi volt. Most pedig itt van előttünk az egész nyár…

– Gyorsan el fog telni – mondta Noah. – Higgyétek el nekem.

– Na igen, jobban teszitek, ha a lehető legtöbbet hozzátok ki belőle – mondta Matthew. – Van valami nagy tervetek a nyárra?

– Úgy érted, a tengerparti házon kívül? – nevetett Lee. – Igazából, szóba került, hogy elmegyünk oda ezen a hétvégén, ha az oké.

Várakozásteljes mosollyal néztem a szüleire, arra számítva, hogy azt mondják: „Hát persze!” Hisz miért ne mondanák? Lee és én hetek óta tervezzük a hosszú hétvégénket a szülei tengerparti házában. Minden évben elmentem oda a Flynn családdal. Lee és én azonban arra gondoltunk, most, hogy az érettségi már nem állt az utunkba, jó lenne, ha csak mi ketten mennénk el, vinnénk pár sört, és kieresztenénk a gőzt az őrült, intenzív végzős év után.

June és Matthew azonban egymásra pillantott, ahelyett, hogy mosolyogva elengedtek volna bennünket. June összepréselte az ajkait, és aggodalmas képet vágott. Láttam, hogy a férje bólint neki, és görcsbe rándult a gyomrom.

Nem én voltam az egyetlen, akinek ez feltűnt.

– Mi volt ez a nézés? – kérdezte Noah. – Minden rendben?

– Minden rendben – mondta June erőltetett könnyedséggel és merev, túlságosan széles mosollyal, miközben végignézett rajtunk. „O-ó” – gondoltam. Ez nem anyukamosoly. Ez inkább arra a mosolyra hasonlított, amelyet akkor öltött magára, mikor az irodával beszélt telefonon. Mély levegőt vett.

– Valójában, van egy bejelentenivalónk…

Elfogott a rettegés.

– Úgy döntöttünk, eladjuk a tengerparti házat.

Ez nem lehet.

Ez nem történhet meg.

A mai nap már így is egy hullámvasút volt, de eddig ez volt a legrosszabb az egészben – és még délután egy óra sem volt.

– Mi? Miért? – fakadt ki Noah, miközben Lee felugrott, és azt kiabálta: – Várjatok! Mi? Ez meg honnan jött?

– Lee, kérlek ülj le – mondta szigorúan az apja.

Lee leült, de még mindig tátott szájjal meredt a szüleire.

– Várjatok – ezt az egész ebédet csak azért találtátok ki, hogy megpuhítsatok minket, mielőtt robbantjátok a bombát?

– Nem! – June ültében kihúzta magát, és a szalvétájával kezdett babrálni. – Nem… igazán… de lehet. Használt?

– Ha finom húsok és italok kíséretében akarod tálalni a rossz hírt, anya, az hiba, egyszerűen hiba. Azt hittem, ennél jobb munkát végeztünk a nevelésetekben.

Noah oldalba könyökölte, hogy hagyja abba a viccelődést.

– Komolyan mondjátok? Komolyan eladjátok a tengerparti házat? De hisz ősidők óta a mienk!

– Már egy ideje beszélgetünk róla – mondta June. – Egyszerűen nincs értelme tovább ragaszkodni hozzá, most, hogy ti egyetemre mentek. Ahogy tavaly mondtad, Noah. Mindannyian munkába álltok, nyári gyakorlatra mentek, összevissza költözködtök az országban az egyetem és a barátok miatt… Sok minden megváltozik, így hát az tűnik a legészszerűbbnek, ha eladjuk.

– És jobb lesz, ha elmondjuk azt is, hisz úgyis hamarosan magatoktól is rájönnétek – mondta Matthew szipogva –, hogy az egész övezetet átalakítják. Ha most adjuk el, akkor négyszer vagy akár ötször is többet kapunk érte, mint amennyit ér.

– Úgy beszélsz, mint egy ingatlanügynök – mormogta Lee, miközben a székébe süppedt.

– Kicsim – mondta June –, én ingatlanügynök vagyok. Tudod, nekünk sem volt könnyű meghozni ezt a döntést. Sok érdeklődő van rá, és az a telek egyszerűen túl értékes ahhoz, hogy ragaszkodjunk hozzá.

– A telek? – visszhangozta Noah. A homlokát ráncolva hajolt az asztal fölé. – Ugye nem fogják lebontani az egészet?

Matthew vállat volt.

– Elég valószínű, hogy de. Nem hittük, hogy ennyire szentimentális vagy, Noah.

Noah duzzogva összegörnyedt a székében. Ez nem vallott rá, és valahogy fiatalabbnak tűnt tőle. Igazából, abban a pillanatban egy kicsit hasonlított Lee-re.

– Sok időt töltöttünk abban a házban. Egyszerűen csak… Furcsa belegondolni, hogy többé nem lesz ott – tette hozzá szárazon.

– Akkor most hol nézzük meg a július 4-ei tűzijátékot? Már hagyomány, hogy együtt megyünk a tengerparti házba. Megesküdtünk, hogy mindig, minden nyáron elmegyünk! Most már a karácsonyt is törölheted, anya.

– Lee…

– Annyi pénzt nyerünk az eladásából, hogy vehetünk egy újat – javasolta Matthew, mintha ennek bármi köze lett volna a dolog lényegéhez. – Egy olyan házat, ahol nem mállik a festék, és nem romlik el minden évben a medence szivattyúja.

– Nem! – kiáltotta Lee. – Ragaszkodom hozzá, hogy ne adjátok el.

– Igen – szólalt meg Noah, miközben felegyenesedett a székében, és keresztbe fonta a karját, mint Lee. Mindig is különböztek egymástól, most azonban mindenki láthatta, hogy testvérek. Kitartottak egymás mellett. – Ebben Lee-vel kell egyetértenem. Az a ház a családunk birtokában van már – mióta is? Nyolcvan éve? A nagymamád háza volt, apa! Nem lehet csak úgy helyettesíteni. Nem adhatod el!

– Ha szavazunk, én is nemet mondok – emeltem fel a kezem. Úgy éreztem, a tengerparti ház épp annyira az enyém is, mint az övék. Lee-nek igaza volt. Ez hagyomány.

Rachelre pillantottam, és bár ő csak egyszer járt a tengerparti házban, tavaly egy pár napot, kínosan meglengette a kezét:

– Én is.

June sóhajtott.

– Sajnálom, srácok. Már eldöntöttük.

A pincérnő ezt a pillanatot választotta, hogy megjelenjen az ételeinkkel.

– Naná, hogy el – mormogta maga elé Lee, de én hallottam. Elkapta a pillantásom, és még soha nem láttam őt ennyire elszántnak.

Ha a szülei azt hitték, hogy harc nélkül veszni hagyjuk a tengerparti házat, sajnálatos módon tévedtek.

3.

Azt hittem, már épp elég baj szakadt a nyakamba a „Berkeley vagy Harvard” kérdéssel. De most ez?

Lee a főétel elfogyasztása közben végig duzzogott, sőt, meglepődve láttam, hogy Noah is. Mindketten pofákat vágtak és a bajszuk alatt morogtak, csak piszkálták az ételt, és néha-néha a szüleikre meredtek.

Abban a pillanatban olyannyira hasonlítottak egymásra, hogy az már szinte vicces volt.

Szinte.

Rachel, amennyire tőle telt, igyekezett kellemes hangulatot varázsolni. Néhányszor megpróbált beszélgetni Lee-vel, ám, amikor ez nem jött össze, szinte mániákus lelkesedéssel kezdett beszélni a szüleivel, így próbálva megtörni a csendet.

Én még mindig nem tudtam felfogni.

Eladni a tengerparti házat? Nem hittem, hogy ez egyáltalán szóba jöhet. Hiszen az a tengerparti ház. Itt töltöttük életünk minden nyarát. A legjobb emlékeim színhelye volt. Ott úsztunk Lee-vel először úszógumi nélkül! Kilencéves koromban ott csípett meg egy medúza, és utána Noah-nak a hátán kellett visszacipelnie a házba. Lee ott csókolózott először egy vízimentő lánnyal, akinek a nevére már egyikünk sem emlékezett.

Noah-ra pillantottam, aki épp összeszorította a fogait. Amikor Noah felnőtt, hirtelen túlságosan menőnek érezte magát ahhoz, hogy velünk lógjon, ám ekkor is a tengerparti ház volt az a hely, ahol minden olyan lehetett, mint gyerekkorunkban, és ahol továbbra is velünk töltötte az idejét.

Ott ittunk először sört, amit a hűtőből csentünk el július negyedikén tizenhárom éves korunkban. Akkoriban Noah egyre menőbb lett a suliban, folyton megszegte a szabályokat, de azért minket is bevont a rosszaságba. (Azonban azon a nyáron egy buliba sem vitt el minket, ahová hivatalos volt, tehát itt húzta meg a határt.)

Nem adhatják csak úgy el. Ez nem így működik. Főleg, ha egy olyan helyről van szó, mint a tengerparti ház.

Az a hely sokkal több volt, mint egy telek, meg egy málló festésű vityilló és egy ramaty medenceszivattyú.

Megcsörrent a telefonom. Elfogott a bűntudat, amiért nem némítottam le, ám ahelyett, hogy bocsánatot kértem volna, és visszadugtam volna a telefont a táskámba, arra használtam az alkalmat, hogy felállhassak az asztaltól.

– Ezt fel kell vennem. Nemsokára visszajövök.

Igyekeztem nem elszaladni az asztal felett uralkodó, savanyú hangulat elől.

Ismeretlen szám volt, de felvettem.

– Halló?

– Üdvözlöm. Miss Evans? – kérdezte kurtán egy női hang.

– Öö, igen. Én vagyok.

– Miss Evans, Donna Washington vagyok a felvételi irodából.

Ó, a francba. Francba, francba, francba!

– Uh…

A fogamat csikorgatva, a másik kezemet is a telefonomhoz emeltem. Gyorsan hátrapillantottam a vállam fölött. Még mindig mindenki az asztalnál ült, hallótávolságon kívül…

– Az elmúlt hetekben többször is próbáltam hívni.

Görcsbe rándult a gyomrom. Azon tűnődtem, vajon rá fogom-e okádni a túlárazott ebédemet az előttem lévő falra. Nyeltem egyet, majd azt mondtam:

– Bocsánat, én… Én csak, izé, nagyon elfoglalt voltam… Tudja, az érettségi, meg… meg ilyenek…

„Hűha, Elle, ez aztán a válasz! Már értem, hogy ilyen kifogásokkal hogyan jutottál be a Berkeley-re meg a Harvardra.”

– Ha megkapta a hangüzeneteimet és az e-mailjeinket, akkor bizonyára már Ön is tudja, azért hívom, hogy érdeklődjek a döntése felől, hogy a Berkeley-n kezdi-e meg az őszi félévet.

– Nos, én… Azon tűnődtem, hogy vajon… lehetséges-e egy kis haladékot kérni…

Úgy tűnt, Donna Washingtont nem érdeklik a kicsinyes, döntésképtelen hülyeségeim. Lényegre törő beszéde most még szigorúbbá vált.

– Miss Evans, már így is haladékot kapott a megszokott gondolkodási időhöz képest.

Izzadni kezdett a tenyerem.

– Én… Én tudom, és nagyon értékelem, de, kérem… Én csak… Ma lekerültem a várólistáról egy másik helyen, és szükségem lenne még egy icipici időre. Kérem!

– Miss Evans – szakított félbe Donna Washington, amitől hirtelen halálra rémültem. – Tájékoztatnom kell, hogy hétfőig van ideje visszajelezni. Ha addig nem hallunk Ön felől, nincs más választásunk, mint hogy felajánljuk a helyét egy várólistás hallgatónak.

Várt a válaszomra. Egy kissé meglepődtem; félig-meddig arra számítottam, hogy ezután rám csapja a telefont.

– Megértettem – mondtam vékonyka hangon. – Köszönöm.

Miután letettük, még egy percig ott maradtam.

Szabálytalanul lélegeztem, és még mindig izzadt a tenyerem. A farmeromba töröltem.

Hétfőig. Így a maival együtt három napom maradt.

Csak pár napom van meghozni egy olyan döntést, amely valószínűleg megváltoztatja az életem. És csak pár napom van arra, hogy mindezt beismerjem Noah-nak és Lee-nek. Tök jó. Tutira megoldom.

…Talán fel kellene dobnom egy érmét?

Mikor visszaértem az asztalhoz, láttam, hogy a desszert is megérkezett. Lee egy kanál fagylaltot lengetve, zaklatottan magyarázott a szüleinek – kétségkívül megint a tengerparti házról vitatkozott. Mellette Noah bólogatott, és időnként közbeszólt, hogy alátámassza kisöccse érveit.

A farzsebembe dugtam a mobilomat, és visszatértem közéjük.

– Mondd meg te is, Elle – szakította félbe a saját mondatát Lee, hogy engem is bevonjon. – A Berkeley nincs is olyan messze a tengerparti háztól. Ugyanabban az államban van! Még ha el is megyünk nyári gyakorlatra, valószínűleg akkor is valahol a közelben leszünk. Tökre el tudnánk menni a tengerparti házba. Igaz, Elle?

– I-igaz.

A lelkiismeret-furdalás mardosni kezdte az oldalamat.

Azonban egy kicsit alábbhagyott, mikor észrevettem, hogy Lee előtt két fagylaltkehely van, amikből felváltva kanalaz. Az epreset visszatolta elém.

– Ki hívott? – kérdezte June ahelyett, hogy Lee-nek válaszolt volna.

– Ó, öö, csak apa. Tudod, a szokásos. Majd vigyáznom kell Bradre.

– Anya, nem teheted…

– Lee, kérlek – sóhajtotta az apukája az orrnyergét dörzsölgetve. – Ez nem vita tárgya. Azt mondtátok, arra gondoltatok, hogy a hétvégén elmentek a tengerparti házba, ugye? Mi lenne, ha mindannyian elmennénk, és elkezdenénk intézkedni? Mindent ki kell vinnünk onnan, és ki kell takarítanunk a helyet… Jobb lesz, ha előbb kezdjük, mint később, nem igaz? Rachel, Elle, természetesen a ti segítségetek is jól jön.

Egy kissé bosszantott, hogy így egy kalap alá vettek Rachellel. Mintha egész egyszerűen csak Noah barátnője lennék. És nem pedig a család része, aki egy csomó nyarat töltött velük a tengerparti házban. Mintha nem mondták volna nekem ezerszer, hogy: „Ez épp annyira a te otthonod is, mint a mienk, Elle!” És mintha nem tekintettem volna egész életemben pontosan így arra a helyre.

– Örömmel segítek – csilingelte Rachel, ami úgy hangzott, mintha nem igazán lenne más választása.

– Ó, én is ott leszek – hallottam felcsattanni a hangom. June egy pillanatra könnyedén megérintette a kezemet.

– Rendben – vakkantotta Noah.

– De, csak hogy tudjátok – jelentette ki Lee –, nem örülünk ennek.

Rábámultam arra, amit a desszertemből hagyott.

„Ja, de nem csak ennek nem örülünk.”

A telefonom szinte lyukat égetett a zsebembe.

„Felejtsük el a tengerparti házat – mondtam volna legszívesebben –, mi a fenét fogok csinálni az egyetemmel?”

Tekintetem ide-oda cikázott a Flynn fivérek közt: Lee duzzogva mormogott Rachelnek, és nagyon sértődöttnek tűnt; Noah elkapta a pillantásom, és ferdén rám mosolygott.

Lee és a Berkeley, vagy a Harvard és Noah?

Csak három napom van eldönteni.