A mű eredeti címe: Raising Loving Siblings: How to Stop the Fighting and Help Your Kids Connect

All Rights Reserved. This translation published by arrangement with The Guilford Press.

Copyright © 2025 The Guilford Press
A Division of Guilford Publications, Inc.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025 Magyar fordítás © Bolega Judit, 2025

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Minden jog fenntartva; a mű részletei sem közölhetők, és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978 615 6983 20 6

Megjelent a BookLab Könyvek gondozásában, 2025-ben

A BookLab Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Szörnyi Krisztina

www.booklab.hu

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Sebes Katalin

Tördelés: Kedves László

Borítóterv: Németh Imre

A kiadó könyveit megrendelheti kedvezménnyel

a booklab.hu webáruházban.

Tartalom

Bevezetés

ELSŐ FEJEZET
„Nem tudnátok legalább békén hagyni egymást?”
A testvérkonfliktustól a közelségig

MÁSODIK FEJEZET
„Tartsunk családi megbeszélést!”
Készüljünk fel időben a testvérkonfliktusokra!

HARMADIK FEJEZET
„Azonnal hagyjátok abba!”
Mit tegyünk, ha kitör a veszekedés?

NEGYEDIK FEJEZET
„Mindegyikőtöket ugyanúgy szeretem”
A szülői részrehajlás problémája

ÖTÖDIK FEJEZET
Kis angyalok és kis ördögök
Kerüljük az összehasonlítást!

HATODIK FEJEZET
„Olyan vagy, mint az apád!”
A szülő-gyerek szövetségek feloldása

HETEDIK FEJEZET
„Ő az én kis olimpikonom”
Hogyan segítsük gyermekeinket képességeik kibontakoztatásában, és kerüljük el a részrehajlást?

NYOLCADIK FEJEZET
„De én a baseballt szeretem!”
Elfogultság nélkül

KILENCEDIK FEJEZET
„Szállj már le a testvéredről! Van elég baja!”
Trükkökkel a szülői figyelemért

TIZEDIK FEJEZET
„Foglaljátok el magatokat!”
Az unalom és a napirend

Irodalomjegyzék

A szerzőről

Név- és tárgymutató

Bevezetés

Felhívott egy édesanya, nagyon kiborultan. Elmondta, hogy a fiai „állandóan marakodnak”, és a családi otthon „egy csatatér”. Mintegy mellékesen azt is megemlítette, hogy a kisebbik fiú az őrületbe kergeti a bátyját. Közben a férje azzal vádolja őt, hogy bátorítja ezt a viselkedést, pedig ő csak „jobban érti”, és támogatni szeretné a fiát. A beszélgetés nem tartott két percnél tovább, ám az világossá vált számomra, hogy ennek a családnak segítségre van szüksége. A probléma valóban a testvérkonfliktus volt, de azt is azonnal tudtam, hogy ennél sokkal többről van szó.

A szülők gyakran tanácstalanok, ha az a kérdés, hogy mi a testvérharcok oka, és mit tehetnek ellene. A „Miért veszekszenek állandóan a gyerekeim?” kérdést a testvérkapcsolatok kutatójaként, tanárként, terapeutaként és szakértőként is sokszor megkapom. A szülők azt szeretnék, ha a gyerekeik nemcsak jól jönnének ki egymással, hanem a legjobb barátok is lennének. És nem értik, miért nem ez a helyzet. A kutatások bizonysága szerint a szoros testvérkapcsolatoknak egész életünkben nagy a jelentőségük. Szorosan összefüggenek a kielégítőbb kortárs- és párkapcsolatokkal, a jobb fizikai és mentális egészséggel, valamint a tartós, akár élethosszig tartó boldogságérzettel. Ezek a kötődések akkor is hihetetlenül fontos támaszt jelentenek, amikor nehéz időszakon megyünk keresztül. Éppen ezért jó, ha tudjuk, mit tehetünk a testvérharcok ellen, és hogyan teremtsünk pozitív légkört és közelséget. Ez a könyv ehhez kíván segítséget nyújtani.

Mennyiben más ez a könyv?

Szülőnek lenni kemény munka, ahogyan a partnerkapcsolatok sem mindig egyszerűek. Ám nagyban megkönnyíti az életünket, ha tudjuk, mivel is állunk szemben. Ha változtatni szeretnénk egy helyzeten, először azt kell megértenünk, pontosan mi is történik. Ha ezt nem tesszük, akkor szülőként nem tudjuk befolyásolni az eseményeket, csupán reagálunk rájuk. Sajnos sokszor a jó testvérkapcsolatokért tett jó szándékú erőfeszítéseink is visszafelé sülnek el, és éppen ezek idézik elő, vagy mélyítik el a testvérek ellentéteit. Természetesen nem szándékosan csináljuk. Észre sem vesszük, hogy csak rontunk a helyzeten. Hogy miért? Mert a testvérkonfliktus forrását a testvérek közötti kapcsolatban, nem pedig a családi viszonyokban keressük. A gyermeknevelésről és a testvérkonfliktusokról íródott legtöbb könyv arról szól, hogyan változtatható meg a gyerekek viselkedése, és figyelmen kívül hagyja a testvérkonfliktusok mélyebb gyökerét, vagyis azokat a családi dinamikákat, működésmódokat, amelyek óhatatlanul is előidézik a testvérek közti ellenségeskedést és agressziót. A „testvérrivalitásnak” szentelt könyvek legnagyobb hiányossága, hogy nem adnak választ a kérdésre: „Miért ölik egymást állandóan a gyerekeim?”

E kötet szemléletmódja más, mert a fenti kérdést teljes mélységében igyekszik megválaszolni: abban segít a szülőknek, hogy a testvérkonfliktusokat fenntartó családi dinamikát legyenek képesek megváltoztatni.

Nyugalom, van megoldás!

Többéves tanári, kutatói és terápiás munkám során sokféle olyan családi dinamikát ismertem fel, amelyek súlyosbítják a testvérek közötti ellentéteket, mélyítik a testvérkonfliktusokat. E rejtett dinamikák megértése hihetetlenül erős eszközt ad a kezünkbe. Nem tudunk változtatni olyan viselkedésmódunkon, amelyet fel sem ismerünk. Az Olvasó, miután elolvasta ezt a könyvet, már tudni fogja, miért veszekszenek valójában a gyerekei, és azt is, mit tehet a veszekedések ellen. Képes lesz arra, hogy más megvilágításban lássa a testvérharcokat, és saját szülői szerepéről családi összefüggésben tud majd gondolkodni. Olyan módszereket ismer meg, amelyekkel megváltoztathatja a problémás működési mintákat, így véget vethet az állandó veszekedésnek, és a boldog, kiegyensúlyozott testvérkapcsolatok, a jóval békésebb családi légkör megvalósulását is elősegítheti.

A leírtakat, a bemutatott módszereket hiteles tudományos bizonyítékok támasztják alá. A kötet végén található irodalomjegyzék felsorolja a forrásokat, így az érdeklődők bátran utánanézhetnek az adatoknak. Kutatóként és terapeutaként szerzett tapasztalataim segítettek abban, hogy az elméletet a szülők által a gyakorlatban jól használható, konkrét módszerekké formáljam. A könyvben szereplő példákat valódi családok valódi esetei alapján állítottam össze, ám klienseim személyiségi jogainak védelmében megváltoztattam úgy, hogy a valódi személyek ne legyenek felismerhetők.

Az első fejezetből megtudhatjuk, hogy a jó szándékú szülői viselkedés hogyan erősítheti a testvérkonfliktusokat, olvashatunk a jó testvérkapcsolatok fontosságáról, és arról, mit tehetünk elősegítésük érdekében. A második és a harmadik fejezet végigkalauzol a testvérkonfliktusok kezelésének négy lépésén. Ezek a szülői együttműködés, az elvárt és az elfogadhatatlan viselkedésformák megbeszélése, az egyértelmű viselkedési szabályok felállítása, a következmények tisztázása, a konfliktusokba való lehetséges beavatkozás módjai, valamint az, hogy a gyerekek mindig lehetőséget kapnak a „tiszta lapra” és arra, hogy tanuljanak a hibáikból.

Könnyebb úgy kezelni a konfliktusokat, hogy világos tervünk is van rá, mert kapkodás helyett így tudunk tudatosan és megfontoltan, következetesen és együttműködő csapatként cselekedni.

A negyediktől a tizedik fejezetig tartó részben részletesen szó lesz a családok olyan működésmódjairól, azaz családi dinamikákról, amelyek megalapozzák és elmélyítik a testvérkonfliktusokat. Megtudhatjuk, mit is jelent, amikor

a szülő akaratlanul kivételezik az egyik gyerekével, vagy pártját fogja a vitákban;

beskatulyázza, címkézi vagy a másikhoz hasonlítja a gyermekét;

párja ellenében tudattalanul szövetséget köt az egyik gyermekével, miközben párja a másik gyermekkel lép szövetségre;

minden figyelmét e gyermekének szenteli, különösen, ha a tehetségéről, érdeklődési köréről vagy szabadidejéről van szó;

a szülő hagyja, hogy előítéletei befolyásolják szülői viselkedését, szokásait;

nem ismeri fel és nincs konkrét terve arra, hogyan kezelje a gyermeki manipulációt;

nincs rendszeresség és napirend a családban.

A könyv mindig közöl példát arra is, mit ne mondjunk a gyerekeknek, és számos hatékony megoldási alternatívát nyújt.

A családi minták akkor változtathatók meg, ha párunkkal azonos oldalon állunk. A szülők között sokszor nincs egyetértés abban, hogyan kezeljék a testvérek viszálykodását vagy a gyerekek rossz viselkedését. A probléma gyakran épp ebben a nézetkülönbségben gyökerezik, ami legtöbbször tovább súlyosbítja a gondot. Amennyiben ez a helyzet, hasznos lehet, ha mindkét szülő elolvassa ezt a könyvet, hogy összetartó csapatként, együttműködve, közös álláspontot képviseljenek.

A KÖNYV SZÓHASZNÁLATÁRÓL

A könyvben a „szülő” szó mindazokra vonatkozik, akik szülői szerepet töltenek be: házasokra és egyedülállókra, elvált szülőkre, nagyszülőkre és élettársakra, a szülők testvéreire, vagy akár az idősebb gyermekekre. Az egyedülálló szülők körében gyakran előfordul, hogy a kisebb testvérek gondozásában a nagyobbak segítenek. A „társunk, párunk” szavak minden olyan felelős felnőttre utalnak, akik szülőként gondoskodnak a gyermekekről.

NÉHÁNY SZÓ A SZAKEMBEREKHEZ

Bár a könyv elsősorban szülőknek íródott, azoknak a szakembereknek is hatékony eszközöket kínál, akik testvérkonfliktusokkal küzdő családoknak igyekeznek segíteni. A szakemberek képzésük folyamán furcsa módon nem vagy csak alig tanulnak a testvérkapcsolatokról és -konfliktusokról, ami meglepőnek tűnhet a problémák gyakoriságának ismeretében. Maguk a szülők is leginkább erre panaszkodnak a gyermekorvosoknak, amikor egyébként valamilyen konkrét betegség miatt keresik fel őket. Alig néhány egyetem kínál ilyen témájú kurzusokat – közöttük enyémeket, s csupán azért, mert én tartok ilyen órákat.

Ez a könyv hasznos forrás lehet azoknak a szakembereknek, akik szeretnék elmélyíteni a testvérkapcsolatokra vonatkozó ismereteiket. Bemutatja a testvérkonfliktusokat, az őket előidéző családi mintázatokat, és azokat a lépéseket, amelyekkel klienseink enyhíthetik a testvérek közötti ellentéteket, és erősíthetik a köteléket közöttük. Az itt olvasottakat minden szakember képes lesz gyorsan és könnyen beilleszteni ismeretei és készségei tárházába.

E kötet a pedagógusok érdeklődésére is számot tarthat, és ők is haszonnal forgathatják.

Az egyetemi tananyag nem igazán tér ki a testvérkapcsolatokra, és a családi dinamikát is kevés könyv vonja be a téma tárgyalásába, ezért a kötet a pszichológia, a fejlődéslélektan, a családpedagógia, a szociális munka és egyéb humán segítő szakmák művelői számára is hasznos segítséget nyújthat. Tananyagként is szolgálhat, hiszen a testvérkapcsolatot állítja a középpontba, azt a méltatlanul elhanyagolt terültet, amelyről egyre több kutatás állítja, hogy a szülőknél is nagyobb hatást gyakorol az életünkre.

Találjuk meg újra a családi békét

Aki azért választotta a könyvet, mert már belefáradt a gyermekei közötti állandó hadakozásba, és újra békét akar odahaza, máris jó szülő! Ne feledjük: semmiféle oktatást nem kapunk arra, hogyan legyünk szülők, hogy a testvérharcokról ne is beszéljünk.

Olvasás közben jusson eszünkbe, hogy a rendszerek és a mintázatok mindig nehezen változnak. Természetes, hogy javulást szeretnénk elérni, a valódi változáshoz mégis arra van szükség, hogy következetesen alkalmazzuk az itt javasoltakat, és kitartóan foglalkozzunk a családi dinamikával. Azt is tudnunk kell, hogy a testvérek közötti ellentétek talán soha nem szüntethetők meg teljesen. És nem is ez a cél. A konfliktus valójában hasznos a gyerekek számára, az emberi kapcsolatok normális része, felesleges tehát arra törekednünk, hogy megszabaduljunk tőle. Szerelkezzünk fel inkább olyan eszközökkel, amelyek élhetőbbé és békésebbé teszik az életünket.

ELSŐ FEJEZET
„Nem tudnátok legalább békén hagyni egymást?”
A testvérkonfliktustól a közelségig

Kevés dolgot várok jobban a reggeli kávénál. Egyik reggel a konyhában, kezemben az első csésze kávéval éppen az első álmatag kortyintásra készültem, amikor az alagsori játszószobából felhangzott a jól ismert kiáltás.

– Apa! Nathaniel nem hagy építeni! Az utamba áll!

Fel sem pillantottam, úgy kiáltottam vissza.

– Ugyan már, kölyök, légy rendes a húgoddal!

Aztán amint az ajkamhoz emeltem a csészét, félúton megállt a kezem. „Milyen röhejes mondat!” Mintha volna esély rá, hogy a fiam, amikor úgy érzi, hogy a húga elbitorolja a játékát, így válaszol: „Oké, apa, tényleg lehetnék kedvesebb!” – És mintha bármilyen gyerek valaha is mondana ilyet a földkerekségen.

Az építőkockák körül egyre hangosabb lett a veszekedés, és éreztem, hogy a helyzet fokozódik. Mit húzhatnék elő a tarsolyomból, amivel véget vethetek a veszekedésnek, sőt még a reggeli kávézásomat is bebiztosíthatom?

Ha valakinek ismerős a történet, biztosan nincs egyedül. Szülőként sokszor úgy érezzük, nincs semmi a kezünkben, amivel véget vethetnénk a rivalizálásnak. Végtére is mindent megpróbáltunk! Amikor a gyerekeink civakodnak, fokozatosan nő bennünk a feszültség, a türelmünk pedig egyre fogyatkozik. Nem értjük, miért olyan fontos nekik, hogy nyúzzák egymást, és miért épp akkor, amikor egy kis csendet szeretnénk. Belefáradunk abba, hogy folyton közbelépjünk, és az igazságosztó szerepét játsszuk. Miért nem tudják végre megtanulni, mit szabad és mit nem szabad? Közben pedig tartunk attól, hogy ha nem állítjuk le a harcot, még felnőttkorukban is utálják majd egymást, és akkor végképp alkalmatlan szülőnek bizonyulunk.

Jó hír, hogy léteznek egyszerű módszerek, amelyekkel csökkenthető a testvérek közötti feszültség, megelőzhető az erőszak, közben pedig a testvéri közelséget is támogatjuk, ez utóbbinak pedig nagy a hozadéka. Ebben a könyvben arról lesz szó, ami a kutatási témám, amit a gyakorlatban is megtapasztaltam, és amiben családok százainak segítettem az évek során: hogyan kezeljük a testvérkonfliktusokat úgy, hogy egyúttal véget is vessünk nekik, és hogyan teremtsünk kiegyensúlyozott otthoni légkört?

A testvérkonfliktusok kezelésének négylépéses módszere az egész családra jótékony hatást gyakorol. A módszer világos lépésekből áll, így minden felmerülő konfliktus esetében használható (amelyekből csak egyre több lesz, amint gyerekeink növekednek és fejlődnek). A hatékony kommunikációt és az együttérzést helyezi előtérbe, így használatával szorosabbá válik a szülők párkapcsolata, valamint a szülő-gyerek kötődés is erősödik. A módszer segítségével végre élvezhetjük gyermekeink társaságát ahelyett, hogy minduntalan bírót kellene játszanunk.

Ha a négy lépést sikeresen szeretnénk megtenni, el kell fogadnunk egy egyszerű igazságot, amivel sok, korábban hozzám forduló szülő nehezen szembesült: a testvérkonfliktusokat gyakran a mi szülői viselkedésünk idézi elő, vagy mérgesíti el. Igen, az ok nem más, mint saját jó szándékú nevelési szokásaink, szülői viselkedésünk és az, ahogyan a párunkkal bánunk. Ha ezt megértjük – és éppen ez a fejezet célja –, képesek leszünk felismerni és kijavítani családunk problémás működésmódját, valamint olyan módszereket sajátítunk el, amelyekkel okosan és hatékonyan vethetünk véget a civódásnak, vehetjük elejét a sértődésnek, és a testvérek közti közelséget is támogathatjuk. Így nem csak a gyermekeinkkel, a párunkkal való kapcsolatunk is gazdagabb lesz.

Kezdhetjük? Akkor először is nézzük meg, mikor romboló hatású a testvérkonfliktus, mikor egészséges és mikor egészségtelen a testvérek versengése, mit tehetünk a testvéri közelségért, és hogyan is hat a párkapcsolatunk a gyermekeink egymás közti kapcsolatára.

A testvérkonfliktus komoly probléma

A testvérek közötti civakodás és veszekedés – vagyis a testvérkonfliktus – valóban komoly probléma. Nem csupán a családi békét zavarja meg, de a gyerekekre és a család egészére is károsan hat. Egyszer egy anyuka így fogalmazott: „Tudom, szörnyen hangzik, de már nem várom az iskolabuszt, amellyel a gyerekeim hazajönnek. Sőt ahogyan közeledik, úgy nő bennem a szorongás. És amint belépnek az ajtón, a ház háborús övezetté válik.” „Soha többé nem viszem nyaralni a gyerekeket. Az agyamra mentek a folytonos versengésükkel, és ahogy mindenen képesek voltak összeugrani. Rettenetes volt” – panaszolta egy másik.

A gyerekek egymást is tudják stresszelni. Egy alkalommal a testvérek közötti agresszióról tartottam előadást. Utána a szakmai közönség soraiból néhány iskolai védőnő megemlítette, hogy egyes gyerekek – általában ugyanazok – mindennap, nagyjából az utolsó csengetés előtt hasfájással vagy más tünetekkel mennek le az orvosi szobába. A tüneteiket gyakran a hazamenés gondolata váltja ki. Mi lehet az oka annak, hogy egy gyerek nem akar hazamenni? A háttérben sokszor az húzódik meg, hogy nem akarnak egyedül, szülői felügyelet nélkül a testvéreikkel maradni, szeretnék elkerülni az ezzel járó stresszt, konfliktust, sőt olykor bántalmazást. Egy kutatás eredményei szerint a gyermekorvosi rendelőkben a szülők legtöbb nem egészségügyi jellegű panasza a testvérkonfliktusokat érinti. A testvérkonfliktus pedig a szülők közötti konfliktusok forrása is, mivel az a kérdés, hogyan kezeljék a testvérek rivalizálását, igen gyakran szülői vitába torkollik. Márpedig senki sem akar egy stresszel és feszültséggel teli otthonban élni.

Nagyon lényeges, és számos kutatás bizonyítja, hogy a rossz testvérkapcsolatok olyan negatív következménnyel járnak, mint például az alacsony önértékelés, a magatartászavarok, a szorongás és a depresszió magasabb szintje, a tanulmányi eredmények romlása, a rossz kortárskapcsolatok, valamint annak esélyét is növelik, hogy a gyerek iskolai bántalmazás áldozatává válik. Ami pedig még rosszabb: akár élethosszig éreztethetik a hatásukat.

Felnőttekkel végzett kutatások kimutatták, hogy azok, akiknek gyermekként rossz testvérkapcsolatuk volt, kevésbé tartják magukat boldognak, több egészségügyi problémáról, magasabb szorongás- és stressz-szintről számolnak be, és a társas kapcsolatok is több nehézséget okoznak számukra. Egy tanulmány szerint a testvérek közötti erőszak áldozatai hatszor nagyobb valószínűséggel számíthatnak arra, hogy felnőtt életük során súlyos depressziós epizódot élnek át, mint szerencsésebb társaik.

A testvérek közötti agresszió gyakran eszkalálódik, és olyan súlyos formákat ölt, mint a fizikai erőszak vagy a bántalmazás. Mint az interperszonális agresszió más formáira, ahol a cél a másik bántása vagy sértése, erre is igaz, hogy kezdetben kevésbé nyílt formában, például csúfolódással kezdődik. Ha az agresszor ezzel nem ér célt, akkor vált a fizikai erőszak alkalmazására. A civakodás csúfolódásba és rosszindulatú bosszantásba mehet át, ami pedig ajtót nyit a fizikai erőszaknak. Mindez többnyire a szülők háta mögött történik, az agresszor fenyegetéssel vagy további bántalmazással tarthatja fenn a helyzetet.

A testvérek közötti súlyos fizikai erőszak – vagyis amikor az agresszor célja, hogy ütéssel, rúgással, lökdöséssel, dobálózással, sőt fegyverrel sérülést, fájdalmat okozzon – gyakoribb jelenség, mint gondolnánk. Noha a kutatások eredményei több ponton eltérnek egymástól, annyi kiderül belőlük, hogy a testvérkapcsolatok majd harmadában előfordul fizikai erőszak. Ez elképesztően magas arány, a valóságban gyermekek millióit jelenti. Magasabb szám, mint a felnőttek és a kortársak által elkövetett bántalmazások együttes aránya! A testvérek közötti fizikai erőszak tehát az interperszonális agresszió leggyakoribb formája.

Ez a tény sokak számára meglepő lehet, mivel a testvérek közötti erőszak felett a társadalom szemet huny, hiszen teljesen normálisnak tartja, ha a testvérek bántják egymást. A testvérek közötti erőszakkal szembesülve sok szülő csak vállat von, mondván, „A fiúk már csak fiúk”, „A nővérek már csak ilyenek” (például huzigálják egymás haját…), vagy „A bátyámmal mi is folyton ütöttük egymást!”. A testvérek közötti erőszakot tehát normálisnak tartjuk. Természetesen senki sem hagyná szó nélkül, ha egy férj verné a feleségét, vagy egy nagyszülő az unokáját. Joggal dühítene, ha azt látnánk, hogy egy tanár vagy edző a földre lök egy gyereket. Hát még ha azt kellene végignéznünk, hogy a játszótéren más gyerekek a mi gyerekünket verik! Ennek ellenére a testvérek közötti erőszakot jóval kevésbé tartjuk felháborítónak.

A testvérek közötti erőszak nem csupán a kisgyermekek vagy a kamaszok körében jellemző. A főiskolás, egyetemista korosztályban végzett felmérés adataiból kiderül, hogy a válaszadást megelőző évben a megkérdezettek megközelítőleg 90 százaléka használt fizikai erőszakot (például ütést vagy rúgást) nézeteltérés rendezésére. A fizikai erőszak alkalmazásának aránya kisgyermekkorban a legmagasabb, és gyermekkorban alig csökken. A testvérek életkorának növekedésével a fizikai sérülések száma növekszik, majd a serdülőkorban éri el a csúcsát, amikor a gyerekek testi ereje már jelentős, és valószínűbb az is, hogy fegyverként használnak különféle tárgyakat.

A testvérek közötti erőszak kifejezetten kártékony, és számos negatív következménnyel jár. Az áldozatok nagyobb arányban küzdenek szorongással és depresszióval, az iskolában tanulási és viselkedési zavarral, nagyobb valószínűséggel lesznek alkohol- és drogproblémáik, válnak érintetté a fiatalkori bűnözésben, többször szenvednek fizikai sérülést, többet betegeskednek, gyakrabban tapasztalják meg a tehetetlenség érzését, több esetben traumatizálódnak, és jellemzőbbek rájuk a destruktív gondolatok. Az is valószínűbb, hogy egyéb kapcsolataikban is áldozattá válnak, szemben azokkal a társaikkal, akik nem éltek át testvéri agressziót.

Az eszkalálódás az agresszió természetes sajátossága, ezért alapvetően fontos, hogy tudjuk, hogyan kezeljük a testvérek civódását, mielőtt testi sérülésekhez és hosszú távon lelki károsodásokhoz vezetne. Jó hír, hogy nincs miért aggódnunk: e könyv bemutatja a kezelés lépéseit.

A testvérkonfliktus nem feltétlenül rossz

Ne feledjük, hogy bizonyos mennyiségű konfliktus jót is tehet. A konfliktusokból a gyerekek tanulhatnak, és felkészülhetnek a jövőbeli társas kapcsolatokra, sőt a konfliktusok által a közelség is erősödhet. A gyerekek éppen a konfliktusok során tanulják meg a konfliktuskezelést, és készülnek fel rájuk. Hiszen életünkben sokszor kerülünk konfliktusba: a párunkkal, a barátainkkal, a munkahelyen vagy akár idegenekkel.

Gyermekkorban a testvérek gyakran keverednek nézeteltérésbe, egyszerűen csak azért, mert együtt élnek. A testvérek általában eléggé különböznek egymástól, az érdeklődési körük is eltérhet, különböző dolgokat szeretnének, és egyedi módon fejezik ki magukat. A kutatók kimutatták, hogy a legtöbb konfliktus egyszerűen a közös lakókörnyezetre, nem pedig a szülők figyelméért folytatott versengésre vezethető vissza. Ha nagyon különböző gyerekek élnek együtt, elkerülhetetlenek a nézeteltérések, például amiatt, hogy mit egyenek, mit nézzenek a tévében, ki és mikor használhatja az iPadet, és még folytathatnánk. (Bárki, aki nem remeteként él, nagyon jól tudja, miről beszélek.)

Az együttéléshez a határok folyamatos egyeztetésére is szükség van. Mindannyiunknak természetes igényünk a magánélet, a saját tér, és szeretnénk a dolgainkat biztonságban tudni. Határsértésnek tekinthetjük, amikor az egyik testvér kérés nélkül „kölcsönveszi” a másik pulóverét vagy körömlakkját, megosztja testvére titkait a szülőkkel, vagy hangoskodik, amikor a másik csendet szeretne. Ám a gyerekek úgy tanulják meg a határokat, hogy újra és újra megsértik, megbeszélik és közösen kijelölik őket. A határsértéseket, ahogyan az egymással versengő érdekeket és szükségleteket, vagy a testvérharcok bármely formáját, a szülőknek kell kezelniük. Ez is a szülői lét része. Ha valaki egyáltalán kezébe veszi ezt a könyvet, biztosan változást szeretne elérni odahaza. A megoldáshoz vezető lépések bemutatása előtt azonban vessünk egy pillantást a gyerekkor másik, szintén nem feltétlenül rossz velejárójára, nevezetesen a testvérek közti rivalitásra.

Mikor egészséges a versengés?

A testvérek versengése természetes jelenség, és számos jótékony hatása lehet. Lehetőséget nyújt a képességek gyakorlására, jobb teljesítményre ösztönöz, és segíti a társas készségek fejlődését. Gondoljunk csak olyan testvérpárokra, mint a két teniszcsillag, Serena és Venus Williams, vagy az amerikaifutball-irányítók, Eli és Peyton Manning, akik állítják, hogy nem értek volna el kivételes teljesítményt, ha nincs mellettük a testvérük, akivel naponta versenyre kelhettek. A versengés motiváló hatása nagyban hozzájárult kiváló eredményeikhez. Az egészséges versengés segít abban, hogy a gyerekek jól mérjék fel a képességeiket, a reális kép alapján reálisabb terveket kovácsoljanak, és megalapozottabb döntéseket hozzanak, akár egy aktuális helyzetben, akár a jövőjükre nézve.

Az egészséges versengés általában erősíti a testvérkapcsolatot. Jól illusztrálja ezt egy személyes történet is, amikor öcsém, David meg én egy kicsit újra gyerekek voltunk. New Jersey-i otthonom előkertjében a gyermekeim, ötéves lányom és hatéves fiam játékát figyeltük, akik egy nagy, narancssárga labdát dobáltak. A fiam odafutott hozzám, átnyújtotta a labdát, és így szólt:

– Rúgd fel jó magasra, apa!

Gyakran előfordul, hogy ezzel szórakoztatom őket, így aztán fogtam a labdát, és belerúgtam. Majd tíz méter magasra repült, a gyerekeim pedig kacagva futottak, hogy elkapják.

A történet egy átlagos napon itt ért volna véget – de nem ezen a napon. David, aki az ország másik végéről érkezett látogatóba, széles mosollyal elkérte a labdát:

– Majd én megmutatom, hogy kell ezt csinálni! – kiáltott fel, és elrúgta. Jóval magasabbra, mint én korábban.

Ezt nem hagyhattam annyiban.

– Szép próbálkozás, még ha kicsit vérszegény is – jelentettem ki, és ezúttal az én rúgásom volt a jobb. Nálam a pont!

– Bénázás – nyugtázta teljesítményemet az öcsém, visszakérte a labdát, és még magasabbra rúgta. Egy darabig felváltva ugrattuk egymást, és közben nagyon jól mulattunk. A gyerekek ekkor már régen más elfoglaltságot találtak maguknak, ügyet sem vetettek testvéri versengésünkre.

Akár gyerekek, akár felnőttek vagyunk, egy kis versengés segít abban, hogy csiszolgassuk képességeinket, legyen szó még az oly „komolytalan” tevékenységről is, mint egy labda rugdosása. Lényeges, hogy a játékos versengés erősíti a testvérek közötti köteléket. Daviddel gyermekként is közel álltunk egymáshoz, és ez most sincs másként.

A kötődést tápláló versengés másik példájaként azt a jelenetet említhetem, amelynek egy parkban lehettem szemtanúja. Két, körülbelül nyolcéves, kosarazó fiútestvért figyeltem, akik azon versenyeztek, ki tud messzebbről beletalálni a kosárba. Amikor egyikük elvétette a dobást, a másik megdicsérte a próbálkozást, majd lepacsiztak. Ha az egyik kosarat dobott, a másik gratulált neki, de persze megjegyezte, hogy az ő dobása még ennél is jobb lesz. Láthatóan jó kapcsolat volt közöttük, és remekül szórakoztak együtt. Nagyon különbözik ez attól, amikor a gyerekek azon igyekeznek, hogy túltegyenek a testvérükön, ám közben kinevetik, kárörvendő megjegyzéseket tesznek rá („Na, ez a tiéd!”), vagy kigúnyolják („Lúzer vagy!”).

Káros hatással járhat, ha a gyerekek versengés közben megalázón, sértőn vagy agresszívan viselkednek egymással. A harcias versengés negatív érzéseket szül, és könnyen erőszakba torkollik. Képzeljünk el két birkózó fiútestvért. Birkózásuk első pillantásra játékos erőpróbának tűnik, de mivel ez a fajta erőpróba alapvetően a dominanciáról szól, könnyen oda vezethet, hogy kárt tesznek egymásban. Az alapvetően negatív célú versengés a szülői aggodalmak állandó forrása is.

JÓ JÁTÉK A VADULÁS?

Gyakran kérdezik meg tőlem, vajon megengedhető-e, hogy a testvérek birkózzanak egymással. A kérdés jogos, hiszen a birkózás erőszakosnak tűnhet, és még ha viccesen indul is, könnyen agresszióba fordulhat.

A válasz az, hogy a gyerekek vadabb játékokat is játszhatnak, ám csakis bizonyos határok között. Egyes szakértők azzal érvelnek, hogy a vadulás nagyon fontos a fiúknak, hiszen számukra ez a szeretet kifejezésének egyik módja, míg a lányok inkább az ölelés, a kézfogás, a közös tánc segítségével igyekeznek kapcsolódni, vagy úgy, hogy megdicsérik egymás külsejét. A fiúkra ez a társadalmi elvárások miatt kevéssé jellemző. A birkózás viszont társadalmilag elfogadható megnyilvánulás. Épp ezért fontos, hogy a testvérek, különösen a fiútestvérek vadulhassanak.

A jókedvű vadulás közben a testvérek nevetnek, ugratják egymást, és mindketten folytatni akarják a játékot. Ha viszont rosszul sül el a dolog, elkezdődik a kiabálás, esetleg fájdalmat akarnak okozni egymásnak, vagy az egyikük szeretne kiszállni. Gyakran azért fajul el a játék, mert az egyik gyerek véletlenül fájdalmat okoz a másiknak, aki ezen feldühödik, és elégtételt akar venni. Ez viszont már nem birkózás, hanem verekedés. Többé már nem a játék, hanem a bántás a cél.

Ezért fontosak a határok, vagyis az olyan szabályok, mint például: „Hagyd abba, ha a másik kéri”, vagy „Ha a másiknak fáj, itt a vége”. El kell magyaráznunk a gyerekeknek, mi a különbség a játék és a bántás között, hogy megértsék, hol húzódnak a határok, és megtanulják betartani őket. Ha valaki megsérül, a gyerekek (a kisebbek szülői segítséggel) megbeszélhetik, hogy szándékos volt-e vagy sem a bántás, és ha nem, a játék folytatódhat. Ha szándékos volt, a szülőknek megálljt kell parancsolniuk, amíg a kedélyek le nem csillapodnak. Utána folytathatják, de figyelniük kell arra, hol a határ a játék és a bántás között.

A testvérek versengésének tehát pozitív hozadéka is van, valamint a kötődést is erősíti, így szülőként nem kell ösztönösen leállítanunk. Ugyanakkor problémás is lehet, és időnként beavatkozást igényel. Hasznos, ha a szülők „sportszerűségre” nevelik a testvéreket, mert nem csak egymással, hanem más gyerekekkel is így tudnak majd korrekt módon viselkedni. A könyvben ehhez is mutatunk módszereket, ám előtte lássuk, szülőként hogyan erősíthetjük a testvérek összetartását.

A közelség fontossága

Meglepőnek tűnhet, de az elmúlt húsz év kutatási eredményei azt mutatják, hogy testvéreink talán jobban meghatározzák, milyen emberré válunk, mint szüleink vagy kortársaink. Egyre egyértelműbb az is, hogy a szoros testvérkapcsolatoknak sokkal több a pozitív hatásuk, mint korábban gondoltuk. Azok a gyerekek, akik támogató testvérkapcsolatban nőttek fel, később boldogabb, egészségesebb és sikeresebb életet élnek, mint kevésbé szerencsés társaik. Jobbak a kortárskapcsolataik, sikeresebbek tanulmányi téren, és hatékonyabban (folyamatos huzakodás nélkül) tudják rendezni a nézeteltéréseket.

A jó testvérkapcsolat a sikeres élet alapja, akár társas kapcsolatokról, tanulásról, sportról, akár a kiegyensúlyozott életről beszélünk. A legtöbben valószínűleg úgy vélik, hogy életünkre a szüleinkkel fennálló kapcsolatunk van a legerőteljesebb hatással, holott a testvérkapcsolatok sokkal fontosabbak. A téma iránti tudományos érdeklődés a felnőttkori fejlődésről szóló harvardi kutatással (Harvard Study of Adult Development, avagy Grant Study), a lelki és testi jóllét terén valaha végzett talán leghosszabb és legalaposabb vizsgálattal kezdődött 1937-ben, és egyedülálló módon világított rá arra, milyen tényezők járulnak hozzá a kiegyensúlyozott, hosszú élethez, a testi és lelki egészséghez, a boldogsághoz és a sikerhez.

A hetven évig tartó kutatás egyik alapvető célja a boldogság és a siker meghatározó tényezőinek felderítése volt. A vizsgálatba 243 harvardi egyetemistát vontak be, majd vizsgálták a szorongás-, depresszió- és stressz-szintjüket, valamint a fizikai állapotukat, amit a következő években orvosi és pszichológiai tesztek felvételével, kérdőívek kitöltetésével követtek nyomon. A kérdőívek adatokat szolgáltattak a résztvevők életminőségéről, többek között lelki és testi egészségi állapotukról, karrierrel és magánélettel való elégedettségükről. A vizsgálati személyek első ránézésre kivételes férfiak voltak, mind tanulmányi előmenetelüket, mind hátterüket, eredményeiket tekintve. Egyértelműen sikeresek voltak: akadtak köztük tehetős üzletemberek, szenátorok, sőt az Egyesült Államok egyik elnöke is közülük került ki. A résztvevők fele harcolt a második világháborúban. Egyesek megtapasztalták a szülői lét örömeit, boldog házasságban éltek, volt részük anyagi sikerekben, mások elváltak vagy mentális betegséggel küzdöttek.

Bár életkörülményeik nagyon különböztek, azoknak, akik később jól boldogultak, volt egy közös vonásuk: szoros kapcsolatot ápoltak a testvérükkel. Azon férfiak 93 százaléka, akik gyerekkorukban közel álltak a testvéreikhez, 65 éves korukban is jól boldogultak egészségügyi, anyagi, fizikai és lelki értelemben egyaránt. A vezető kutató, dr. George E. Vaillant ezt az eredményt tartotta a vizsgálat legnagyobb meglepetésének, és a testvéri összetartást „rejtett tényezőnek” nevezte. A testvérkapcsolatok ereje még a tapasztalt szociológusokat is meglepheti.

Ajándék nehéz időkben

A testvérkapcsolatok kutatásának talán legfigyelemreméltóbb eredménye, hogy a testvérek közötti közelség olyan, mint egy erős pajzs, amely megvédi viselőjét az élet nehézségeivel szemben. A testvéreink támogatása segít enyhíteni a rossz időkben minket érő negatív hatásokat. Az alkoholista, bántalmazó, elvált vagy válófélben lévő szülők gyerekei gyakran küzdenek magatartási problémákkal, tanulási nehézségekkel, depresszióval vagy szorongással – kivéve, ha erősek a testvérkapcsolataik. A kutatók ezt a jelenséget puffer- vagy kiegyenlítő hatásnak nevezik, mert az erős testvérkapcsolat egyfajta ütközőzónát alkot, amely megvédi a gyerekeket a nehéz körülmények romboló hatásaitól.

Vegyük például a válást. Hosszú évek kutatásai alapján kijelenthetjük, hogy a válás hatásaként sok gyermek küzd depresszióval, szorongással, tanulási vagy magatartási zavarokkal – hacsak nem merítenek erőt egy erős testvérkapcsolatból. Másképpen fogalmazva: azok a testvérek, akik közel állnak egymáshoz, kevésbé tapasztalják meg a negatív következményeket. S ez hihetetlenül erőteljes védőfaktor!

Az erős testvérkapcsolatok védő hatása rövidebb távon, a hétköznapi stresszes helyzetekben is megnyilvánul. Az anya-gyerek kapcsolatok vizsgálata például azt az eredményt hozta, hogy a jó testvérkapcsolat csökkenti a depressziót és a szorongást az olyan rövid ideig tartó stresszkeltő életesemények során, mint a balesetek, a halálesetek vagy a katasztrófák.

Ha egy gyermek magányos, és nehezen talál barátokat, legtöbbször a testvéréhez fordul támogatásért. Egy hatodikosokat vizsgáló tanulmány eredményei szerint a szociálisan elszigetelt gyerekek jobban boldogultak, ha támogató testvérük volt.

Egyik kliensem esete jól illusztrálja ezt a jelenséget. James gyenge társas készségekkel rendelkezett, és a szülei aggódtak, mert a középiskolában sem szerzett barátokat. Ritkán beszélt kortárskapcsolatairól, és sosem kérte, hogy valaki átmehessen hozzájuk játszani. Öccsének, a népszerű Robbie-nak sok barátja volt, akikkel rendszeresen összejártak. Robbie és James jóban voltak, sok időt töltöttek együtt, például együtt videójátékoztak, vagy fociztak a hátsó kertben. Amikor Robbie barátai meglátogatták őket, James Robbie támogatásával gyakran csatlakozott hozzájuk.

Egy terápiás ülésen megkérdeztem Jamestől, nem zavarja-e, hogy nincsenek barátai, nem érzi-e néha magányosnak magát. Ő elmondta, hogy bár szeretné, ha legalább egy barátja volna, sosem érzi egyedül magát, mert – ahogy fogalmazott – „ott van nekem a testvérem”. A szociális elszigeteltség rendkívül fájdalmas, depressziót és szorongást okozhat. A szoros testvérkapcsolatok tehát kifejezetten áldásosan hatnak azokra a gyerekekre, akik nehezen boldogulnak a kortárskapcsolatokkal.

A kutatások nem csupán a testvérkapcsolatok erejére hívják fel a figyelmet, hanem útmutatásként is szolgálnak ahhoz, hogyan segíthetünk a gyerekeknek nehéz élethelyzetekben: a testvérkapcsolatok és az összetartás erősítésével. A válást, családi erőszakot vagy súlyos családi válságokat átélt gyermekek pszichoterápiájában rendkívül fontos, hogy biztonságos teret teremtsünk, ahol megfogalmazhatják és kifejezhetik érzelmeiket, fejleszthetik társas készségeiket, és stratégiákat sajátíthatnak el a stressz feldolgozására. Ha a terapeuták és a szülők megismerik a testvérkapcsolatok erejét, hatékony eszközt nyernek ahhoz, hogy kezelni tudják a nehéz helyzeteket: megteremthetik a lehetőséget, hogy a testvérek együttérezzenek egymással, átéljék az egymás iránti bizalom, a megbecsültség és az összetartozás érzését, és felismerjék, hogy nincsenek egyedül a nehéz időkben. Ha erősítjük a testvérek közötti összetartozás érzését, gyermekeink életük végéig élvezni fogják ennek áldásos hatásait.

Milyen a közeli testvérkapcsolat?

Sokan állítják, hogy „közeli” kapcsolatban vannak a testvérükkel. De mit is jelent ez pontosan? A testvérek közötti közelségnek nincs általánosan elfogadott definíciója. A kutatók inkább olyan kifejezésekkel írják le, mint támogatás, pozitivitás, melegség, kapcsolódás, intimitás, kölcsönösség és kötődés.

Egyes jellemzőket a kutatások során a testvérek többször is említettek. Ilyenek például a következők:

Jól érzik magukat együtt, és sokat játszanak.

Lojálisak egymáshoz, és kiállnak egymás mellett a családi vagy kortárskonfliktusok idején.

Megvédik egymást.

Megosztják egymással a holmijukat, gondolataikat, érzéseiket, titkaikat.

Tanítják, támogatják, dicsérik és nagyra becsülik egymást.

Tanácsot adnak egymásnak.

Büszkék egymás teljesítményére.

Sokat nevetnek együtt.

Meghallgatják egymás szülőkkel, kortársakkal vagy barátokkal kapcsolatos panaszait.

Komolyan törődnek egymással, fogékonyak egymás érzéseire.

Empatikusak egymással.

Elfogadják egymás különbözőségét.

A közeli kapcsolatot ápoló testvérek élvezik a barátságos versengést is, nem piszkálják egymás érzékeny pontjait, amivel védekezésre késztetnék a másikat. Noha sokak szerint „gyermeknevelési szakértő” vagyok, magam is elkövettem azt a hibát, hogy ráförmedtem a gyerekeimre: „Hagyjátok abba, ez nem verseny!” Pedig, ahogy korábban láttuk, a versengés valójában nagyon jótékony hatású is lehet.

Az apró pillanatok számítanak

A testvérek jó kapcsolatát a mindennapi, apró, közös pillanatok építik. Bár a testvérek nem mindig vannak jóban, az együtt töltött idő láthatatlan, erős köteléket alakít ki. Még a nézeteltérések ellenére is. A huzakodás a távirányítón, vagy a vita arról, hogy ki használja az iPadet, vajon Taylor Swift jobb-e, mint Olivia Rodrigo, mind-mind építik ezt a köteléket.

A testvérek kapcsolatán múlik, hogy a mindennapi viták és a versengés eredménye összhang lesz-e vagy ellenségeskedés. A jó testvérkapcsolatban a másik cselekedeteit, viselkedését, szándékát alapvetően pozitívan értelmezzük, a gyenge testvérkapcsolatban ugyanaz a viselkedés negatív értelmezést nyer.

Csak képzeljünk el egy fiút, aki virágot visz a barátnőjének. Ha a kapcsolat alapvetően jó, a lány egy romantikus, kedves gesztust érzékel, míg ellenkező esetben ahelyett, hogy átölelné a barátját, azon kezd el gondolkodni, hogy miért kér bocsánatot a srác. Borítékolható a frusztráció és a csalódás.

Ugyanez igaz a testvérekre is. Ha jó a testvérkapcsolatunk, a versengést barátságos kihívásnak látjuk, ha rossz a kapcsolat, ellenséges gesztusnak. A testvérek közötti viszony nagyban függ attól, hogyan értelmezik és értékelik a másik szándékát.

Lássunk erre egy példát. A 14 éves Mark látja, hogy öccse, a 11 éves Ben a baseballütővel gyakorol, és megjegyzi:

– Ben, emeld kicsit feljebb a kezed! – Ha jó a kapcsolatuk, Ben értékeli és megköszöni a tanácsot. Ellenkező esetben csak a kritikát hallja, és visszatámad:

– Ne szólj bele, tudom, mit csinálok! Azt hiszed, te mindent jobban tudsz?

A Harvard-tanulmány óta számos kutatás bizonyította a testvéri közelség erejét. Gyermekkori testvérkapcsolataink minősége azt is meghatározza, hogy felnőttkorban mennyire állunk majd közel egymáshoz. Tennünk kell a súlyos konfliktusok és a véget nem érő civakodás ellen, szülőként azonban az egyik legfontosabb célunknak a testvéri közelség építését kell tartanunk.

A családi dinamika szerepe a testvérkonfliktusokban és a testvéri közelségben

Hallgatóim gyakran kérdezik tőlem: „Miért van az, hogy középsulis korunkban annyit veszekedtünk a testvéremmel, most viszont, hogy már egyetemre járunk, olyan jól kijövünk egymással?” A válasz egyszerű, bár talán kissé szarkasztikus: „Mert a szüleitek nincsenek a közelben.” Őszintén szólva igen nehéz szoros kötődést kialakítani valakivel, hogyha egy harmadik fél folyton belép. Ugyanilyen fontos, hogy felnőttkorunkban a szüleink már nem vesznek részt napi szinten a konfliktusainkban, így nem érezzük a kísértést, hogy a magunk oldalára állítsuk őket.

Az a szomorú igazság, hogy ha egy probléma minden erőfeszítésünk ellenére sem szűnik meg, akkor mi is szerepet játszunk benne. Ha változtatni szeretnénk gyermekeink viselkedésén, nekünk is változnunk kell! Másképpen fogalmazva: a legjobb módja annak, hogy támogassuk a gyermekeink közötti közelséget, és véget vessünk a civódásnak, az, ha megvizsgáljuk, majd fejlesztjük szülői viselkedésünket – mindannyiunk érdekében.

A szülők gyakran azt hiszik, hogy elegendő büntetéssel és elég hangos kiabálással véget tudnak vetni a veszekedésnek. Ám éppen a büntetés és a kiabálás az, ami tovább szítja az indulatokat. Ha a gyerek problémás viselkedése minden erőfeszítésünk ellenére fennmarad, akkor mi is okai vagyunk a kialakult helyzetnek. Ez mindkét szülőre vonatkozik. Hiába próbál meg ugyanis az egyikünk következetes lenni, ha a másikunk nem ért egyet ezzel, vagy nem tartja be a megbeszélteket, a viselkedési problémák fennmaradnak. Ezt a dinamikát nevezzük „kettős nevelésnek”, és egyike azon káros családi mintáknak, amelyekről ebben a könyvben részletesen szó lesz.

Íme, néhány további káros családi dinamika, amelyre szintén kitérünk majd, és amelyekre megoldásokat is kínálunk:

kivételezés;

a kivételezés tagadása;

rendszeres, egyoldalú kiállás az egyik gyerek mellett;

címkézés vagy hasonlítgatás;

az egyik gyerekre irányuló nagyobb érdeklődés vagy figyelem;

szülői viselkedésünket téves hiedelmeink befolyásolják;

a negatív viselkedés jutalmazása – figyelemmel;

a keretek és a rendszeresség hiánya.

Sokan talán most az gondolják: „De hát én nem csinálok ilyet. Legalábbis nem szándékosan!” Ez igaz is, hiszen sosem tudatosan veszünk részt a játszmákban. Az viszont nagyon is elképzelhető, hogy a gyerekek így érzékelik a viselkedésünket, sőt megtörténhet, hogy igazán így viselkedünk, csak még sosem gondoltuk át tudatosan, mit is csinálunk valójában.

Szülőként alapos önvizsgálatot kell tartanunk, és át kell gondolnunk, vajon valóban összetartó csapatként működünk-e a párunkkal. Számos kutatás bizonyítja, hogy ha jó a szülők kapcsolata, a testvéreké is szorosabb. A szülők rossz viszonya ezzel szemben erősíti a testvérek konfliktusait és ellenségeskedését. Ez logikus is: az ellenségeskedő szülők gyerekei ellenségesebbek egymással. Ha a szülők párkapcsolata jó és kiegyensúlyozott, a család légköre jellemzően stresszmentes, nyugodt, támogató és oldott. A kevésbé szorongó gyerekek önmaguk lehetnek, kevésbé hevesen reagálnak testvéreik vélt vagy valós viselkedésére. A szülők közötti meleg, szeretetteljes interakciók a gyerekek kapcsolataihoz is mintát adnak. A boldog szülők tehát boldog gyerekeket nevelnek.