Jussi Adler-Olsen

NÁTRIUM-KLORID

A mű eredeti címe: Natrium Chlorid

Copyright © Jussi Adler-Olsen and JP/Politikens Hus A/S 2021

in agreement with

Politiken Literary Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Sulyok Viktória

ISBN 978-963-614-068-7 (papír)

ISBN 978-963-614-069-4 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Sarudi Ágnes

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Váraljai Nóra

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Ellie-nek, gyönyörű és okos unokánknak

Prológus

1982

A mentő alig öt perccel a vészhívás után kanyarodott rá a fűre. Az érkezők szeme elé táruló látvány szinte ráégett a retinájukra.

Egy füstölgő mélyedés körül hat test hevert élettelenül, az égett hús orrfacsaró bűze belevegyült az ózon szagába, amely még nem oszlott el a villámcsapás után.

– Húzódjanak arrébb! – kiáltott rá az egyik mentős egy csapat fiatalra, akik az út másik oldalán álló egyetem épületéből rohantak ki korábban, és most földbe gyökerezett lábbal álltak.

Az egyik kollégája megrántotta az ingujját.

– Itt már nem tudunk segíteni, Martin, de nézz oda! – intett egy idősebb férfi felé, aki a fűben térdelt, és egyre jobban belesüppedt a felpuhult talajba.

– Miért álltak egymás mellett, és a villám miért nem a fákba csapott bele? – zokogta a férfi. Úgy tűnt, észre sem veszi, hogy a zuhogó eső teljesen átáztatta a kabátját, és hogy Martin és a kollégája közelebb lép hozzá.

Hangos szirénázás és kék fények villódzása jelezte, hogy még több mentő és a rendőrség is úton van.

– Elég rossz állapotban van – állapította meg Martin kollégája. – Adok neki egy kis nyugtatót.

Martin bólintott, és hunyorogva nézett két nőt, akik pár bokor mellett guggoltak egy egyre növekvő tócsában.

– Jöjjön gyorsan! – hívták, mire Martin a táskájával odafutott hozzájuk.

– Azt hiszem, lélegzik – nyögte az egyik nő, aki a kezével támasztotta meg a hetedik áldozat tarkóját.

A fiatal lány eszméletlenül feküdt, de a feketére színeződött ruhája ellenére úgy látszott, súlyosabb égési sérülések nélkül megúszta.

– Ha jól láttam, a villám taszította ide – folytatta a nő remegő hangon. – Meg tudja menteni?

Martin kihúzta a vékony lányt az egyre mélyülő tócsából. A háta mögött nőtt a hangzavar. A közben befutott kollégáinak be kellett látniuk, hogy semmit sem tehetnek a másik hat áldozat érdekében. Végzett velük a villám.

Martin stabil oldalfekvésbe tette a lányt, és ellenőrizte a pulzusát. Lassú volt, és gyenge, de stabilnak tűnt. Amint felállt, és intett a kollégáinak, hogy hordágyra lesz szüksége, a lány megremegett. Levegő után kapkodott, a mellkasa hullámzott, majd hirtelen feltámaszkodott a könyökére, és körbepillantott. A szemét vörös erek hálózták be.

– Hol vagyok? – kérdezte.

– Koppenhágában, a Fælledparkenben – válaszolta Martin. – Villámcsapás érte.

– Villámcsapás?

Martin némán bólintott.

– És a többiek? – A lány a sürgő-forgó embertömeg felé nézett.

– Ismerte őket? – tért ki Martin a válasz elől.

– Igen. Együtt voltunk. Meghaltak?

Martin rövid habozás után igent intett.

– Mind a hatan?

Martin megint bólintott. Arra számított, hogy a sérült arcán elszörnyedés és bánat fog látszani, de a szeme körül megjelenő rosszindulatú ráncok másról árulkodtak.

– Jól van – jelentette ki a lány hűvös nyugalommal. A vonásait eltorzította a fájdalom, mégis ördögi mosolyra húzta a száját. – Tudja, mit gondolok? – kérdezte, majd válaszra sem várva folytatta. – Ha ezt túlélem, akkor Isten segítségével mindent túl fogok élni.

1

1988. január 26. kedd

MAJA

Újév után tíz nappal a tél szokatlanul keményen csapott le az országra, a csípős szél mellé alacsony hőmérséklet is társult. Maja mélyet sóhajtva konstatálta, hogy az épületük hátsó kertjében a talajt jégréteg borítja. Ez lesz a harmadik év, hogy téli gumival kell közlekednie, de mivel karácsony után jártak, nem engedhette meg magának, hogy a bevált szerelőjével cseréltessen kereket. A helyi lapban szerencsére megakadt a szeme egy autószerelő műhely hirdetésén, amely szerint villámgyorsan, hatékonyan és őrült olcsón cserélnek kereket, és amikor észrevette, hogy a Sydhavnen negyedben vannak, a fia óvodájától nem messze, úgy döntött, rájuk bízza a munkát.

Igazán örült, hogy rájuk talált, hiszen egyedül nevelte a gyerekét, ezért minden korona számított.

Ove Wilder fényező- és autószerelő műhelyében a férfias fellépésű, bizalomgerjesztő tulajdonosról lerítt, hogy az anyatejjel szívta magába az autószerelés tudományát, így Maja megkönnyebbülten fellélegzett.

– Utánanézünk, hogy minden rendben van-e – jelentette ki Wilder, és két alkalmazottja felé biccentett, akik egy felemelt kocsi alvázát tanulmányozták. – Pár órába azért biztosan beletelik – folytatta. – Mint látja, elég sok dolgunk van.

Háromnegyed óra múlva Maja munkahelyén megcsörrent a telefon. Hát ez gyorsan ment, gondolta boldogan, amikor meghallotta Wilder hangját, de gyorsan lehervadt az ajkáról a mosoly.

– Attól tartok, hogy ma nem fogunk végezni – közölte a férfi. – A hátsó kerekek nagyon elkoptak, ezért először arra gondoltunk, hogy a felfüggesztéssel lehet gond, de aztán kiderült, hogy teljesen másról van szó. A hátsó híd nagyon rossz állapotban van, bármikor eltörhet.

Maja izzadó tenyérrel szorította a kagylót.

– A hátsó híd? De meg lehet hegeszteni, ugye?

– Megnézzük – felelte a férfi komoly hangon –, de a maga helyében nem reménykednék túlzottan. Elég cudarul néz ki. Szinte biztos vagyok benne, hogy ki kell cserélni.

Maja mélyen beszívta a levegőt. Bele sem mert gondolni, mennyibe fog ez fájni neki.

– Elmegyek a fiamért az óvodába, aztán beugrok magukhoz – nyögte ki. Remegett a keze. Hogyan fog tudni fizetni? És mi lesz vele kocsi nélkül, ha…

– Szóval beugrik. Rendben van. Ötkor zárunk – válaszolta a férfi szárazon.

Egy kisgyerekre nem egyszerű ráimádkozni az overallt, így már elmúlt öt óra, amikor Maja a torkában dobogó szívvel, Maxot a babakocsijában tolva a műhely felé vette az irányt. Az utca végéből megkönnyebbülten látta, hogy a kapu nyitva áll. A kocsija hátulja kilógott a műhely épületéből, a kerekei belesüppedtek a hóba. Ezek szerint nem késett el.

– Otó! – lelkesedett Max. Imádta az autójukat.

Amikor elhaladtak a kerítés mellett, Maja a kocsija mögött egy férfi lábát vette észre. Most akar bemászni alá? De csak úgy lefeküdt a havas aszfaltra ebben a hidegben? Hirtelen hatalmas dörrenés hallatszott, a műhely ablakai kitörtek, és üvegszilánkokat szórtak minden irányba, majd a másodpercek múlva bekövetkező második robbanás kitépte a kezéből a babakocsit, őt magát pedig méterekkel hátrébb taszította.

Nagy nehezen feltápászkodott. A lángok és a füst miatt alig látta, hogy a műhely szinte teljesen megsemmisült, az autója pedig tőle pár méterre a tetejére fordult. Vadul dobogó szívvel kapta a fejét jobbra-balra.

– Maaax! – sikította, de nem hallotta a saját hangját.

És akkor harmadszorra is felrobbant valami.

2

2020. november 30. hétfő

MARCUS

Hát szépségversenyt nem nyerne, az biztos, gondolta Marcus Jacobsen, a gyilkosságiak főnöke, amikor rányitott az egyik nyomozójára, aki lehunyt szemmel, tátott szájjal és feltett lábbal horpasztott az íróasztala mögött.

Marcus óvatosan meglökte.

– Remélem, nem zavartalak meg semmi fontosban, Carl – szólalt meg ferde mosollyal.

Carl az agyára telepedő köd miatt lassan reagált az ironikus megjegyzésre.

– Attól függ, nálad mi a „fontos” definíciója – ásított egy hatalmasat. – Éppen azt próbálgattam, mi lenne a tökéletes távolság az asztal széle és a talpam között.

Marcus erre nem válaszolt. A szeretett pincéjük felújítása megviselte a Q-ügyosztály dolgozóit, és őszintén szóval ő sem ugrált a boldogságtól, hogy Dánia legöntörvényűbb ügyosztálya annyira közel került hozzá a koppenhágai rendőrség új épületében, amelyet a Sydhavnen negyed Teglholmen nevű részén húztak fel. Carl Mørck morcos arckifejezése és Rose Knudsen örökös feleselése bárkit ki tudna készíteni. Marcus néha azt kívánta, bárcsak visszacuccolnának a pincébe, de pontosan tudta, hogy erre nem fog sor kerülni. Pedig ezekben a koronavírus sújtotta időkben mindenkinek jobb lett volna, ha a Q-ügyosztály a föld alatt marad.

– Figyelj, hoztam valamit. – Marcus kinyitott egy irattartót, és előhúzott belőle egy újságból kitépett gyászhirdetést. – Mit szólsz?

Carl megdörgölte a szemét.

„Maja Petersen, 1960. november 11. – 2020. november 11. Soha nem felejtünk el. A család”, olvasta.

– Azt látom, hogy a hatvanadik születésnapján halt meg, de amúgy nem szólok semmit. Kellene?

– Kellene bizony. Nekem azt juttatja eszembe, amikor te meg én először találkoztunk.

– Hát ez nem túl kellemes asszociáció. Amikor először találkoztunk? Az mikor is volt?

– 1988 januárjában. Te a Store Kongensgadéban lévő őrsön dolgoztál, én meg a gyilkosságiaknál.

Carl levette a lábát az asztalról, és kicsit kihúzta magát.

– Hát erre meg hogy az ördögbe emlékszel ilyen pontosan?

– Azért, mert te és egy kollégád értetek ki elsőként egy levegőbe repült autószerelő műhelyhez, ami még lángokban állt, és emlékszem, milyen odaadóan törődtél egy félig ájult nővel, akinek a gyereke meghalt a robbanásban.

Marcus legjobb nyomozója egy pillanatig csak bámult maga elé, aztán kézbe vette a gyászhirdetést, és némán tanulmányozta. Mintha a szemében megcsillant volna valami, de ezt Marcus nehezen hitte.

– Maja Petersen – morogta. – Az a Maja Petersen?

– Igen, az. Két hete jártam a lakásában Terje Plouggal. Már pár napja ott lógott az előszobában. Nem volt szükség túl sok nyomozómunkára ahhoz, hogy megállapítsuk, öngyilkosságot követett el. A holtteste alatt a padlón megtaláltuk egy kisfiú fényképét. Valószínűleg a halála pillanatáig a kezében szorongatta. A nappaliban az asztalon volt egy torta, ami már kezdett penészedni. Egyetlen falatot sem ettek belőle. Csinos, világoskék tortabevonóval ráírták, hogy Maja 60, Max 3, és zászlók és gyertyák helyett két keresztet tettek rá. Mindegyik név mellé egyet.

– Értem. – Carl letette a papírlapot. – Tényleg szomorú. Azt mondod, biztos vagy benne, hogy öngyilkos lett?

– Igen, teljesen. Tegnap temették, én is ott voltam. Meg rajtam kívül eljött még a pap meg egy idősebb hölgy, szóval könnyen találtam ülőhelyet. Utána megszólítottam a hölgyet, és kiderült, hogy az elhunyt unokatestvére. Őt takarja a „család” a gyászhirdetésben.

– Bármennyire erőltetem az agyam, nem emlékszem rád. Az megvan, hogy nagyon hideg volt, meg havazott, meg még egy csomó kis részlet, de ennyi.

Marcus vállat vont. Azóta már több mint harminc év telt el, nem csoda, hogy kihullott Carl emlékezetéből.

– A tűzszerészek nem tudták teljes bizonyossággal megállapítani, mi okozta a robbanásokat – magyarázta. – De kiderült, hogy az épületben működő fényezőkamrának nem voltak rendben az engedélyei, és a tulaj annyi tűzveszélyes holmit halmozott fel, hogy igazából érthetetlen, miért nem repült már korábban levegőbe az egész kóceráj. Én röviddel a baleset bekövetkezte után értem oda, és valójában teljesen véletlenül, mert pár utcával odébb volt dolgom.

– Emlékszem, hogy amikor megláttam a kisfiút, azonnal tudtam, hogy meghalt – sóhajtott fel Carl. – A járdára rálógva feküdt, szinte eltűnt a hóban, legalábbis az, ami megmaradt belőle. Alig bírtam visszatartani az anyját, hogy ne rohanjon oda hozzá. Miért mentél el a temetésére? – váltott témát.

– Hogy miért? Még ennyi év után is képtelen vagyok kiverni a fejemből ezt az ügyet. Már akkor is úgy gondoltam, hogy valami nagyon nincs rendben vele. – Marcus enyhén megemelte az irattartót. – Az elmúlt napokban megint átolvastam, és sokat gondolkoztam rajta.

– És mire jutottál? Hogy nem baleset volt?

– Valami olyasmi. A második oldalon van egy mondat, amivel akkoriban nem igazán törődtem, de hát nem is volt rá semmi okom. – Egy papírlapot helyezett Carl elé az asztalra. – Alá is húztam.

Carl rátámaszkodott a széke kartámlájára, és előrehajolt. Többször elolvasta a sárgával kiemelt mondatot, aztán elsötétülő pillantással nézett fel Marcusra.

– Só? – kérdezte.

Marcus bólintott.

– Látom, egyre gondolunk.

– Ja, van valami a sóval, de mi is? Segíts kicsit!

– Nem tudom, melyik ügyed lehetett, de azt tudom, hogy volt benne só.

– Ja, igen. – Carl hiába erőltette az agyát. – Talán Rose vagy Assad emlékszik.

Marcus megrázta a fejét.

– Nem hiszem, szerintem még előttük volt. De Hardy esetleg?

– Svájcban van kezelésen.

– Ja, tudom, de talán hallottál már arról az elmés szerkezetről, amit telefonnak hívnak.

– Jól van, felhívom. – Carl összevonta a szemöldökét. – Te mindenesetre jobban vágod az ügyet, mint én, szóval lennél oly kedves, és elmondanád, amit tudsz?

Marcus boldogan engedelmeskedett.

Elmesélte, hogy a második robbanás kitörte az ablakokat abban a lakásban, amit éppen átkutattak. Mindent beborítottak az üvegszilánkok. Ők szerencsére a hálóban voltak, amelynek az ablakai az udvarra néztek, így megúszták, de a lakás bérlője, egy lepukkant drogos, aki a koppenhágai alvilág nehézfiúinak rejtegetett fegyvereket, teljesen kikészült, és a valbyi gázgyárról hadovált, meg arról, hogy gyerekkorában felrobbant.

Marcus kióvakodott a konyhába, ahová a kitört ablakon keresztül azonnal berontott a szibériai hideg, és rögtön észrevette a lángokat és a háztetők fölé emelkedő koromfekete füstfelhőt.

Két perccel később be is kanyarodott a társával az utcába, ahol már állt egy villódzó fényű rendőrautó. Pár méterrel odébb egy fiatal rendőr szorított magához egy nőt a káosz közepén. A felrobbant épület romjait lángok nyaldosták, és vágni lehetett volna a füstöt. Marcustól balra egy kisfiú feküdt a hóban arccal lefelé. Egyértelműen látszott, hogy nem él.

A lángok a korábbinál is magasabbra csaptak, a hőség egyre elviselhetetlenebb lett. Egy Citroën Dyane a tetejére fordult, a talajt téglák és autóalkatrészek borították, a hó itt-ott olvadásnak indult. A robbanások a messzebb parkoló, eladásra szánt kocsikat sem kímélték. Az összenyomódott tragacsokat a legelszántabb autóbontó sem vette volna át. Egy kisteherautó alól kilógott két meztelen, feketére perzselődött lábszár.

A tűzoltóknak órákba telt megfékezni a lángokat. Marcus végig ott maradt, és mind a rendőrség, mind a tűzszerészek munkáját figyelemmel kísérte.

Éjfél előtt további négy teljesen elszenesedett holttest került elő az épületből. Olyan rossz állapotban voltak, hogy még a nemüket sem lehetett megállapítani. Mind a négyük koponyáján hasonló sérüléseket fedeztek fel, de azt nem tudták eldönteni, nem a robbanás következtében a levegőbe kerülő fémdarabok okozták-e őket.

Bár minden jel arra mutatott, hogy baleset történt, Marcus a következő napokban rutinszerűen végigvette a lehetséges okokat, amelyek miatt valaki szándékosan gyújthatta fel a műhelyt. Biztosítási csalásról szó sem lehetett, mivel a tulajdonos minden létező szabályra fittyet hányva nem kötött biztosítást, ráadásul ő maga is életét vesztette a robbanásban. Az alvilági kapcsolatokat is kizárták, mert a műhelyben dolgozók egyikének sem volt priusza.

Marcus a tulajdonos teljes sokkban lévő özvegye segítségével alaposan átvilágította a műhelyt, de nem talált túl sok érdekeset.

– Nem volt a férjének vagy esetleg másnak a családjukban elintézetlen ügye valakivel? – kérdezte. – Nem tartozott senkinek? Voltak haragosai? Megfenyegette a konkurencia?

A nő mindegyik kérdésre csak a fejét rázta. Semmit sem értett. A férje egyszerű autószerelő volt, közölte, a szakértelméhez kétség sem férhetett, bár az adminisztráció nem volt az erőssége, de ez ebben a szakmában előfordul, nem igaz?

Erre Marcus nem tudott mit mondani. Az áldozat nem alkalmazott titkárnőt és könyvelőt, és ha ő maga rendben is tartotta a cég papírjait, a különféle iratokat, bizonylatokat és számlákat, azok a tűzben megsemmisültek, így nem lehetett róluk megállapítani semmit sem.

A nő azt is kifejtette, hogy sejtette, az éves bevalláskor nem lesz könnyű dolguk, de a céget alig pár hónappal korábban alapították, így bízott abban, hogy ezt az akadályt is meg fogják ugorni.

Amikor néhány héttel később eltakarították a romokat, a rendőrség még mindig egy helyben toporgott. Csak az a látszólag jelentéktelen apróság, amit egy figyelmes technikus írt a jelentésbe, nyújtott valamelyes kapaszkodót, de Marcusnak csak most, annyi évvel az események után tűnt fel, amikor megint átrágta magát az ügy dokumentációján.

A technikus az alábbiakat jegyezte fel:

„A kaputól pár méterre, közvetlenül a kerítés mögött kilenc centiméter magas sóhalom.”

Az utána következő pontosítás már akkor szemet kellett volna hogy szúrjon a nyomozóknak:

„Konyhasó, nem útszóró só.”

3

2020. december 1. kedd

CARL

– Sikerült felhajtanom egy másolatot, Carl – hajított Rose egy ügyiratot a főnöke elé. – Ma reggel elolvastuk Gordonnal. Azt írják, te értél először a helyszínre.

– Hát ha azt írják, tuti úgy is van – biccentett Carl. – Marcus ezt a jelentést hosszú éveken át állandóan magával cipelte, amikor új irodába költözött. Nyilván tudjátok, ez mit jelent.

– Ja. Hogy nem bírta elengedni az ügyet – felelte Gordon teljesen feleslegesen. – Most meg azt akarja, hogy oldjuk meg neki.

Carl a magasba tartotta a hüvelykujját.

– Ebbe jól beletrafáltál. Ezért elvállaljuk, minden mást félreteszünk, és megoldjuk. Ennyi.

– Minden mást félreteszünk? Ez nem túlzás kicsit? – akadékoskodott Rose. – Van elég ügyünk, szerinted nem?

Carl megrántotta a vállát. Lehet, de akkor is a nagyfőnök diktál, ráadásul az ügy Carlt is megdöbbentően fájdalmasan érintette. Hiába telt el olyan hosszú idő, még mindig belésajdult a lelke, amikor felidézte magában a halott kisfiút és az édesanyját, aki elveszítette a számára legértékesebbet. Amint lelki szemei előtt megjelent a rettenetes kép, olyan élénken érezte a nő testének remegését, mintha csak tegnap szorította volna magához, hogy ne tudjon a fiához rohanni. Talán ebben az is közrejátszik, hogy közben neki is született gyereke?

– Marcus kiemelt valamit a jelentés vége felé, így nyilván egyértelmű, hogy annak különös figyelmet kell szentelnünk. De szerintem amúgy is feltűnt volna.

– A konyhasóról beszélsz? – vetette fel Gordon.

Carl bólintott.

– Rose, te már 2008 óta velem dolgozol, szóval neked tuti rémlik valami, nem?

– A konyhasóval kapcsolatban? – A nő megrázta a fejét.

– Hát akkor nézz utána! Emlékszem, hogy pár éve volt valami ügyünk, amiben szintén volt só, csak félretettük. Marcusszal is beszéltem róla, és ő is emlékezett rá, de mivel nem tegnap került a kezünkbe, nem tudjuk pontosan, mikori. Nyálazd át a régi ügyeket, szerintem kezdd a 2000 és 2005 közöttiekkel, ott talán lesz kapás.

– Szóval valami sót keressek? – Rose arcán nem tükröződött lelkesedés.

– Aha. Az egyik ügyünkben a tetthely közelében volt egy kupac só.

– Hát ez aztán fantasztikus feladat! Igazán köszönöm, Carl Mørck, Vendsyssel szülötte! Ilyesmiben nem is mertem reménykedni. Most, hogy utánagondoltam, rájöttem, hogy az unokatestvéremnek van egy rakat sója Ganløsében a tanyáján. Ne tartóztassuk le?

Carl felvonta a szemöldökét. Rose nyavalygását minél hamarabb le kell állítania.

– Ej, de csípős a nyelved, te asszonyszemély! Szerintem gondolkozz el azon, mennyi mindent tett érted Marcus. Segített talpra állnod, visszakaptad a munkádat, sőt, még jobb állást is kerített neked, bár lehet, hogy ezt azóta megbánta. Nem érdemli meg, hogy most te segíts neki megoldani ezt az ügyet?

Rose felsóhajtott.

– Hát mit mondjak, sokkal könnyebben el tudtalak viselni, amikor még csak öreg, zsörtölődős idióta voltál, és nem szenteskedő, öreg, zsörtölődős idióta. De oké, ha arra kényszerítesz, hogy régi jelentéseket nyálazzak át, mialatt Assad jóval izgalmasabb ügyeket old meg, nem ellenkezem.

Ezzel válaszra sem várva sarkon fordult. Felháborító!

Gordon ijedt ábrázattal méregette Carlt, nyilván arra számított, hogy most ő kap fejmosást.

– Te sem maradsz munka nélkül, Gordon. – A határozott hangra a langaléta fickó összerezzent. – Kerítsd elő a műhely tulajának az özvegyét! – Gordon testtartásán látszott a megkönnyebbülés. – Meg az öregasszonyt, aki ott volt Maja Petersen temetésén. Az unokatestvére, tudod. És ha megvannak, mindkettejükkel beszélni akarok. Gyerünk, dologra!

Carl ablakot nyitott az új, első emeleti, tizenkettő egy tucat irodájában, amelynek a standardizált berendezését biztosan nem volt nehéz takarítani. Kényelmesen elhelyezkedett, és olvasni kezdte Marcus jelentését. Majdnem egy negyed doboz cigarettát elszívott, mire végzett vele. Marcus szokás szerint megint alapos munkát végzett, sőt, látszott, hogy az ügy a szokásosnál is jobban foglalkoztatja, valószínűleg mert az elsők közé tartozott, akik tudomást szereztek a történtekről, és mert olyan mély benyomást tett rá a fiatal édesanya vigasztalhatatlansága és gyásza.

Már az első oldalon kifejezte afeletti elégedetlenségét, hogy a főnöke nyomására leállították a nyomozást, és balesetként könyvelték el az esetet. A következő oldalakon hosszan sorakoztak a tanúk, akiket kihallgatott, de még neki magának is be kellett ismernie, hogy túl sokra nem jutott velük. A kérdéseire, hogy az illető mit látott, mit hallott, és van-e tudomása bármiről, ami a robbanás hátterében lehet, nem kapott olyan válaszokat, amelyek alapján elindulhatott volna valamerre.

A fiatal nő, aki elveszítette a gyerekét, azért igyekezett a műhely felé, mert az autójában gond volt a hátsó híddal. Valahányszor a robbanásról kezdett beszélni, amely kitépte a kezéből a babakocsit, benne a hároméves fiával, zokogásban tört ki.

A szerelők özvegyeinek beszámolóiból is csupán annyit lehetett kiolvasni, hogy a műhely szorgalmas, fiatal dolgozói nagy szakértelemmel végezték a munkájukat. Gyakran túlóráztak, aminek meg is lett a gyümölcse. Az egyik nő ki is emelte, milyen jól kerestek.

Carl ezt a kijelentést vastagon aláhúzta.

– Megvannak mindketten, Carl! A műhelytulajdonos özvegye megint férjhez ment, és felvette az új férje nevét, de szerencsére még mindig a régi címén lakik.

– Mikor jön be?

– Már itt is van. Rosénál várakozik.

Carl elismerően bólintott. A Q-ügyosztály legfiatalabb alkalmazottjának lassan kezd lepotyogni a tojáshéj a fenekéről.

– Maja Petersen unokatestvére pedig egy óra múlva érkezik. Kicsit ideges volt, nem igazán értette, miért akarsz beszélni vele, de megnyugtattam, hogy általában nem harapsz – mosolygott Gordon szélesen.

Még hogy általában nem harap, dohogott magában Carl. Ezek szerint maradt még elég tojáshéj Gordon fenekén.

Mielőtt az özvegy bement volna hozzá, Carl összecsukta a jelentést. Jobb, ha a helyszínelés során készített szörnyű fotókat a lehető legkevesebben látják.

Azt elképzelni sem tudta, korábban hogyan nézhetett ki a nő, de ahhoz képest, hogy betöltötte a hatvanat, meglepően fiatalosnak tűnt. Carl biztosra vette, hogy az arcán nemcsak a Teremtő keze hagyta rajta a nyomát. Amikor a nő levette a maszkját, és mosolyogni próbált, az arcizmai nem igazán engedelmeskedtek.

Az első percekben csak kerülgették a forró kását, de aztán Carl bedobott egy kérdést, amit az ügy iratai szerint korábban senki sem tett fel. Koromsötétben tapogatózott, de úgy gondolta, semmit sem veszíthet.

– Azt tudom, hogy a férje nagyon jól keresett a halála előtt, de ezt ön hogyan vette észre?

A nő a fülé mögé simította a haját, a homlokán megjelent egyetlen halvány ránc.

– Hát hogy minden számlánkat időben ki tudtuk fizetni. Ilyesmire gondol?

– Nem, inkább hogy vettek-e autót, mosogatógépet, drága ruhát meg ilyesmit.

A nő arcán a konkrét segítség hallatán megkönnyebbülés futott végig.

– Ja, hát Ove vett egy nyaralót. Még mindig megvan. Tisvildében.

Carl füttyentett egyet.

– Látom, pont jókor vették meg. Az árak azóta az egekben vannak.

A nő kicsit kihúzta magát, mint aki büszke a férje időzítésére.

– Emlékszik, mennyibe került? Gondolom, készpénzben fizettek – faggatózott tovább Carl.

A nő elgondolkozó pillantással bólintott, de nem úgy tűnt, mint akinek nagy erőfeszítésébe kerül felidézni az összeget.

– Százezernél kicsit több volt.

– Ezek szerint a műhely tényleg nagyon jövedelmező volt.

– Ove rengeteget dolgozott. És persze a többiek is.

Húsz perccel később már végeztek is, és Carl úgy érezte, minden fontosat kiszedett az özvegyből.

– Asszem, nem átlagos műhellyel van dolgunk – osztotta meg Roséval a felfedezését, de a kollégája ügyet sem vetett rá.

– Felfogtad, milyen melót sóztál a nyakamba? – háborgott. Carl az évek során sok arckifejezését megismerhette, és a mostani nagyon nem tetszett neki. Ki is beszélt korábban zsörtölődős idiótákról? – A 2000–2005 közötti ügyeket még nem digitalizálták, szóval lassan begörcsölnek az ujjaim a sok lapozgatástól. Ha azt akarod, hogy minél hamarabb meglegyek, túlórát kell fizetned.

A nyavalygásnak csak nem akart vége szakadni. Igazából volt benne valami meghitten ismerős.

– Majd összesítsd, hány túlórád volt, és most dolgozz tovább olyan csodálatosan, ahogyan szoktál!

Erre Rose mintha nyelvet öltött volna.

4

2020. december 1. kedd

CARL

Carl megint kinyitotta a jelentést, és végignézte a holttestekről készített rengeteg képet. Sem a helyszíni szemle, sem a halottkém megállapításai nem segítettek sokat. Az egyik hulláról ezt írták:

„Az áldozatot egy acélasztal alatt találták meg, a tarkóját ért ütésen kívül nem voltak súlyos sérülései. Ebből arra következtetek, hogy a tarkóját ért ütésbe halt bele. Felteszem, hogy a halálát okozó tárgy a becsapódás után egyben zuhant a földre, mivel a koponyában nem találtunk belőle darabokat, ami egyébként több holttest esetében megfigyelhető volt. Feltűnő, hogy három esetben a sérülések szinten teljesen azonosak, és csupán a tarkót érték, ami valószínűsíthetően annak köszönhető, hogy a robbanás egy bizonyos magasságban következett be, és a három áldozat a közelben állt háttal.”

Carl többször elolvasta a cirkalmas magyarázatot, majd ismét a fotókat tanulmányozta. A másik két áldozat is fejsérülést szenvedett, de inkább a halántékukhoz közel, és nekik a testük sem úszta meg. Az egyikük hátába annyi fémdarab fúródott, hogy egy kezdő fakír szögeságyként használhatta volna.

A képek alapján nem lehetett túl kellemes feladat kiásni az áldozatokat a romok alól. Carl éppen az udvar állapotát megörökítő képeket nézegette, amikor lépteket hallott a folyosón. Gyorsan becsukta az irattartót.

Maja Petersen unokatestvérét szemmel láthatóan megviselte a rokona halála.

– Rettenetes, hogy pont a születésnapján lett öngyilkos. Igazából át is hívott ünnepelni, de az utolsó pillanatban le kellett mondanom, amit nagyon bánok, de ápolónő vagyok, és ezekben a járványos időkben nagyon kell az ember a kórházban, szóval… – Összeszorította a száját, és elhallgatott. – Ha átmentem volna, akkor talán… – Könyörgő pillantást vetett Carlra, mintha abban reménykedett volna, hogy felmentést kap a további magyarázkodás alól.

Carl már majdnem megszorította a kezét, de a nő orra alatt lógó maszk miatt végül úgy döntött, ezt most inkább kihagyja.

– Ne vádolja magát! Nem a maga hibája. Az a tapasztalatom, hogy akik öngyilkosok akarnak lenni, azok általában gondoskodnak arról, hogy minél hamarabb megtalálják őket. A legtöbben még halálukban sem akarnak túl rémisztő látványt nyújtani. Biztos vagyok benne, hogy az unokatestvére mindenképpen öngyilkos lett volna, és az egyetlen különbség az lenne, hogy valamivel korábban megtalálta volna a holttestét.

– Igen, én is erre gondoltam, de köszönöm, hogy hangosan kimondta. Maján nagyon nehezen lehetett kiigazodni. Soha nem bírta kiheverni a kisfia halálát. Persze elboldogult, a munkáját igazán jól végezte, de hát láttam, mennyire fáj neki az élet.

– Ha jól értem, közel álltak egymáshoz. Ön adta fel a gyászhirdetést is.

– Valójában én voltam az egyetlen, aki igazán ismerte. A kollégáival soha nem járt össze, és Max édesapjával, az exférjével sem volt kapcsolatban. Mondjuk már a baleset előtt elváltak, és a pasast Max halála sem rázta meg túlzottan. Maját nyilván ez is nagyon bántotta.

– De magával szokott találkozni? – kérdezte Carl.

– Igen, de a balesetről valahogyan soha nem beszéltünk mélyen. Először persze állandóan az volt terítéken, az első időkben szinte nem is esett szó köztünk másról, de aztán nem érintettük többet, legalábbis komolyabban nem.

A nő letörölte az orrából szivárgó átlátszó folyadékot. A kisugárzásán még ez a méltatlan helyzet sem rontott sokat.

– Szerintem Majának egy nyugodt perce sem volt. Főleg azért furdalta a lelkiismeret, mert annyira akart spórolni, hogy azt a műhelyt választotta. Azon is sokat tépelődött, hogy miért vett olyan rozoga tragacsot, és miért akarta télen is használni. Aztán azon is emésztette magát, hogy miért volt neki olyan sürgős megtudni, mennyibe fog kerülni a szerelés. Elképzelni sem tudja, milyen szemrehányásokkal illette magát szüntelenül. Ha valaki overallokat, babakocsikat vagy használt autókat meg hasonlókat említett a füle hallatára, zokogásban tört ki. Fogalmam sincs, hogyan viselték el a munkahelyén, a viselkedése nyilván próbára tette a kollégái türelmét.

– Láttam a jelentésben, hogy Max egyik lába sínben volt. Tudja, mi volt vele a gond?

– Igen. A jobb lábában a születése óta nem működött rendesen a térdízület. Rengetegszer műtötték.

– De tudott járni?

– Úgy nagyjából megtanult járni, és ezt Majának köszönhette. A férje igazából Max lába miatt hagyta el őket pár hónappal a szülés után. Nem akart mozgássérült gyereket, na meg olyan feleséget sem, akinek minden energiáját leköti a fia betegsége. Igazi gyökér volt, mihelyt kiderült, hogy a gyerekvállalás nem egészen úgy alakul, ahogyan tervezték, lelépett, és szépen új életet kezdett.

A nő megadta Carlnak a munkahelyi telefonszámát, és a lelkére kötötte, hogy azonnal hívja, ha új kérdése van, de Carl úgy sejtette, mindent megtudott tőle, amit csak lehetett.

Egyelőre nem tudta elkötelezni magát egyetlen elmélet mellett. Legjobban Maja állítása foglalkoztatta, amely szerint már az első robbanás előtt figyelmes lett arra, hogy az autója mögül kilóg valakinek a lába. Persze elképzelhető, hogy rosszul látta, vagy rosszul emlékezett, de a vallomásában olyan határozottnak mutatkozott, hogy Carl úgy döntött, nem vonja kétségbe a szavait. Ha viszont a nő nem tévedett, akkor fontolóra kell venni azt az eshetőséget, hogy az illető talán már a robbanás előtt meghalt.

Carl erőltette az agyát. Ha a pasassal nem a robbanás végzett, akkor egyáltalán nem légből kapott a feltételezés, hogy bűncselekmény történt, ami megszámlálhatatlan új kérdést von maga után.

Hogyan keletkeztek a fejsérülések? Lehet, hogy a havas aszfalton fekvő szerelő menekülni próbált? Talán mindegyikük már az első robbanás előtt meghalt? Négy holttestet egymáshoz közel találtak meg az épület közepén, nem messze az öltözőtől, de hogyan ölték meg őket, és miért nem próbáltak meg védekezni? Vagy talán megpróbáltak? És mi váltotta ki a robbanásokat? A nyomozás során felvetődött, hogy az első robbanást talán egy erős oldószer, a toluol okozta, amelyből többtartálynyit tároltak a műhelyben, de ez százszázalékosan nem nyert megerősítést. És mi a helyzet a sóval? Szándékosan tették oda, vagy egyszerűen kiszóródott egy lyukas zacskóból, de hát miért mászkálna valaki arrafelé egy zacskó sóval?

Ezeknek a kérdéseknek a nagy részére valószínűleg sohasem kapnak választ. Carl természetesen nagyon is értette, Marcus miért ragaszkodik annyira az ügy felderítéséhez, és miért nem tudta soha kiverni a fejéből. Amennyiben valóban bűncselekmény történt, a legfontosabb az, hogy kiderítsék, mi lehetett az elkövető indítéka.

Az egyértelműen látszott, hogy Ove Wilder és kollégái az átlagnál sokkal jobban kerestek, de vajon hogyan? Drogot árultak, pénzt mostak, vagy csaltak?

Carl megcsóválta a fejét, és megint végignézte a fényképeket. Már több mint harminc év eltelt, és fogalma sem volt, merre haladjon tovább.

– Na, jutottál valamire a tanúkkal? – érdeklődött Gordon kíváncsian. – Mondtak bármi érdekeset?

– Hááát… – ingatta Carl a fejét. – Az mindenesetre biztos, hogy most már sokkal többet tudok Maja Petersenről, aki a robbanásban veszítette el a fiát. – A „robbanás” szó előtt tétovázott. Először „balesetet” akart mondani, de nem érezte igazán odaillőnek.

– Szörnyű – felelte Gordon. – Tényleg rettenetes, ami történt vele. Gondolj bele, hogy az embernek egyszer csak szétesik az élete! Elég egy apró szikra, és bumm!

A langaléta fickó hirtelen ráncolni kezdte a homlokát. Elhúzott egy széket a fal mellől, és mint egy lassított felvételen, leereszkedett rá. A pillantását közben mereven a Carl asztalán lévő fotók egyikére szegezte.

– Ez a felfordult kocsi Maja Citroën Dyane-ja, nem? – kérdezte.

Carl biccentett. Feleslegesnek tartotta a kérdést, elvégre odaírták a fotó aljára, mit ábrázol.

– A mi mappánkban nem volt benne – jelentette ki Gordon sötét hangon.

– És? Látsz rajta valami furcsát?

– Van egy nagyítód?

Carl előhalászott egy nagyítót az egyik fiókból, Gordon pedig alaposan szemügyre vette vele a képet.

– Hát ez… – álmélkodott.

Maga elé húzta az irattartót, és addig lapozgatta a benne lévő papírokat, amíg meg nem találta, amit keresett. Párszor átolvasta, hogy biztos lehessen magában, majd Carl elé tolta a lapot, és rábökött.

– Nézd csak meg, mit mondott Maja egy hónappal a baleset után, amikor Marcus kihallgatta!

– Ja, olvastam. Azt mondták neki, hogy ki kell cserélni a hátsó hidat, mert nagyon rossz állapotban van.

– Pontosan. És mit látsz ezen a fotón?

Carl felvette a nagyítót, hogy ő is megszemlélje a képet.

– Azt látom, hogy kicserélték. Nem tűnik teljesen újnak, de azért nincs leharcolva. Tuti egy használtat tettek be.

– Vegyük át még egyszer a történteket. Úgy huszonöt perccel a robbanás előtt szóltak Majának, hogy ki kell cserélni a hátsó hidat.

– Igen.

– Bocs, hogy ezt mondom, de ha azt hiszed, hogy ennyi idő alatt ki lehet cserélni egy hátsó hidat, akkor egyáltalán nem konyítasz az autókhoz.

– Akkor nyilván már a hívás előtt kicserélték. És?

– Nézd meg még egyszer! Nekem nagyon úgy tűnik, hogy ez az eredeti hátsó híd. Ha engem kérdezel, szerintem egyáltalán nem kellett kicserélni.

– Hallom, amit mondasz – felelte Carl, és sóhajtva a cigarettájára pillantott. Miért nem gyújthat rá? Annyit segítene a gondolkodásban! – Szóval szerinted átverték, és olyan munkát akartak elvégezni, amire semmi szükség nem volt, igaz?

– Igaz. Azt is el tudom képzelni, hogy nem is cserélték volna ki, csak elkérik érte a pénzt. De igazából mindegy is, a lényeg az, hogy csinos összegre tettek volna szert.

– Ezek szerint szándékosan megtévesztették a kuncsaftjaikat?

– De meg ám! Tudod, mennyi pénzt kereshettek ezzel, ha elég nagy volt a vendégkörük, és hát nyilván nagy volt, mert olyan olcsón dolgoztak. Tuti mindig találtak valami extra megszerelendőt a kocsikon, a kuncsaftok meg soha nem kérdőjelezték meg a szaktudásukat, és simán elfogadták, amit mondtak. Mit gondolsz?

Carl azt gondolta, hogy utána kellene nézniük az összes szerelő költéseinek. Lehet, hogy velük is jól futott a szekér, és ők is vettek maguknak pár ingatlant?

5

2020. december 1. kedd

KOPPENHÁGÁTÓL ÉSZAKRA

A kivégzésre kiválasztott két jelölt papírjai az asztalon feküdtek, a naptárgyertya mellett, amely már majdnem leégett az egyes számig. A jelöltek arcán önelégült vigyor tanyázott, a szemükben elszántság csillogott. A szakmai életútjukat undorító, önző döntések szegélyezték. A cinizmusukkal csak a hatalomvágyuk vetélkedett, semmitől sem riadtak vissza, ha el akartak érni valamit. Melyikük legyen az első?

Nem volt könnyű dönteni. Az egyik már évek óta a listán szerepelt, a másik pedig alig pár hónapja került fel rá. Nem arra kellene lesújtani, aki több kárt okoz? Vagy inkább arra, akinek egyszerűbb kioltani az életét, akinek az esetében alacsonyabb a lebukás veszélye? Ezzel a dilemmával minden esetben számolni kell, és nem szabad elbagatellizálni.

Az első jelölt egyedül élt, és könnyen ismerkedett. Természetesen ezért került az első helyre. A hozzá hasonló extrovertált személyiségek gyakran cselekednek úgy, ahogyan senki sem várná tőlük. Állandóan váltogatják a barátaikat, mindig más emberek nyüzsögnek körülöttük, nehéz követni, kivel milyen kapcsolatban állnak, így egy esetleges nyomozásnak rengeteg személyre ki kellene terjednie, a rendőrségi munka elhúzódna, és könnyen megrekedne, aminek a hasznát nem lehet eléggé értékelni. A második jelölt kétszer házasodott, jelenleg a diszfunkcionális, nyüzsgő családjával lakott, és lehetetlen lett volna megtippelni, hol lesznek a családtagok az emberrablás napján, és hogyan fognak reagálni.

Az első jelölt időközben abba a korba ért, amelyben a kivégzést bármikor megelőzheti a természetes halál, és ezt a legjobb lenne elkerülni, bár talán néhány évig még nem dobja fel a bakancsot, elvégre egészséges benyomást kelt. A második jelölt nem sokkal korábban felettébb ellenszenves interjút adott egy újságnak, szóval emiatt is érdemes lenne minél hamarabb kiiktatni.

Kit válasszon? A jelöltet egy hét múlva rabolják el, de az előkészületek időigényesek.

Az ablakon erős fény világított be, és rávetült a két fényképre. A járólapokon léptek koppantak, valaki közeledett a bejárati ajtóhoz.

Megszólalt a csengő. Ki lehet az? Húsz perc múlva éjfél.

A dokumentumokra zöld íróalátétet tett, és az egyik fiókból kivett egy kétélű, hegyes papírvágó kést. Az ember ennyire későn nem lehet elég óvatos.

Hunyorogva próbálta kivenni az érkező alakját a képernyőn. Az ajtó feletti lámpa pislákolt, így nem látta rendesen, csak annyit tudott megállapítani, hogy az illető egyedül van, és némán, mozdulatlanul várakozik, még csak nem is toporog egy helyben.

Óvatosan ajtót nyitott a látogatónak, a kést gondosan a háta mögé rejtve. Ismerős arccal találta magát szemben.

– Te vagy az, Debora? Miért nem hívtál?

– Tudod, hogy nem telefonálok, amikor olyasvalakiről van szó, akit kizártunk.

– Ez igaz, de Evát már régen kizártuk. Azóta eltelt vagy két hónap, ha nem több.

– Úgy van, és addigra már sok volt a rovásán.

– Gondjaink lesznek vele?

– Csak nem érzem magam teljesen biztonságban felőle. Annyi mindent lehet hallani.

– Gondolom, felfogta, milyen következményekkel jár, ha nem hallgat.

– Remélem, de azért mégis.

Debora arca a szavai ellenére nyugodt maradt.

– Jól van, Debora, jól van. Aki leváltotta, az bevált?

– Igen. Aranyat ér. Ruthnak szólítom. Jó bibliai név, de valójában Ragnhildnek hívják. Ragnhild Bengtsennek.

6

1993

RAGNHILD

Ragnhild egy kartondobozokra terített régi dunyhán kuporgott. A dobozokban mindenféle régi szar hánykolódott, ahogyan az apja szokta mondogatni, és az apja kőkemény volt. Ezt a kifejezést Ragnhild a tévében hallotta. Azt is hallotta, hogy a kőkeménység nem jó, mert aki kőkemény, annak a szíve is az, és akinek a szíve kőkemény, azzal nagyon kell vigyázni.

Ragnhild szinte mindig magányosan ücsörgött a nappaliban a dunyhán, a kartondobozok felett. Igazából csak ott fért el, mert a kanapé és a fotel borzalmas kacatokkal volt tele, a padlón pedig nem akart ülni, mert nyüzsögtek rajta a bogarak.

Ha néha arról panaszkodott, hogy az osztálytársainál nagyon nem így néz ki a lakás, az édesanyja begurult, és jól megrázta, ami után sokáig fájt a feje és a nyaka. Ezért inkább minél kevesebbet szólt, és ha tehette, elbujdosott.

A szülei mindennap veszekedtek. Az apja azt ordította, hogy az anyja egy disznó, mire az anyja azt rikácsolta, hogy az apja is az, csak másképpen.

Ezt Ragnhild nem értette, de megijedt tőle.

Esténként az apja soha nem volt otthon, az anyja pedig a hálószoba mögötti kis kamrában rakosgatta a dolgokat ide-oda. El a helyükről, aztán vissza a helyükre. Olyankor Ragnhild boldogan nézte a kis, fekete-fehér tévéjüket, és élvezte, hogy a szülei nem kergetik el előle.

Annyi mindent szeretett a tévében. Az sem zavarta, hogy nem színes, mint az osztálytársainál, mert szinte csak az övé volt. Az osztályban senki más nem látta, amit ő látott. Vadállatos műsorokat, és késő este, amikor a többi gyerek lefeküdt, ő gyakran éjfél utánig fennmaradt, ha jó filmet talált.

Azok voltak a jó filmek, amikben az apjával egykorú főszereplő kedvesen viselkedett a jókkal, a gonoszokat pedig megverte. A legjobban John Wayne-t szerette. A féloldalas mosolyát, a lassú, megfontolt járását, a nagy kezét meg a pisztolyát, amitől mindenki tartott. Aki esetleg nem, az megnézhette magát, mert John Wayne jól megruházta, aztán megint féloldalasan mosolygott.

John Wayne és Arnold Schwarzenegger és Sylvester Stallone, ők voltak a legjobbak. Ragnhild gyakran emlegette őket. Annyit beszélt róluk az iskolában, hogy a többiek végül megunták. Az egyik osztálytársa azt mondta, hogy semmi különös nincs bennük, már ha egyáltalán léteznek. Ragnhild akkor nagyon berágott, és el is szomorodott.

Néha, amikor melegen sütött a nap, az egész házban kellemetlen szag terjengett, és az apja olyankor nappal sem volt otthon. Amikor a szokásosnál is jobban bedühödött, akkor olyan szavakat ordibált, amik nem tetszettek a tanároknak, és ennek hangot is adtak, amikor Ragnhild kiejtett egyet-egyet a száján. Az is előfordult, hogy az apja az arcába mondta a csúnya szavakat, és sokszor igazán félelmetes benyomást keltett.

Az előző nyáron, amikor Ragnhild hatéves lett, a nap előhozta a szeplőit, ami miatt sokan rámosolyogtak, amikor meglátták. Az apja nem mosolygott. Azt dörögte, hogy azért szeplős, mert rossz ember, mint az anyja, és a rosszaság a bőrén keresztül tör ki rajta. Vadul dörgölte az arcát egy ronggyal, és a combját és a lába közét fogdosta, azt mondta, onnan jönnek elő, de a szeplők csak nem múltak el.

Idén kevesebb szeplő jött ki rajta, de az apja megint azt csinálta, amit az előző évben, és Ragnhildnek ez nagyon nem tetszett, de ha szólt neki, csak rontott a helyzetén.

Szeretett volna egy cicát, hogy összebújjon és beszélgessen vele, de az anyja teljesen begőzölve azt ordította, hogy a macskák mindent összehugyoznak, és hazacipelnek mindenféle döglött állatot, bűzlik tőlük az egész ház, szóval eszébe ne jusson beújítani egyet.

Ragnhildot ez nem érdekelte, hiszen a ház már amúgy is bűzlött, így aztán amikor a szomszéd macskájának kölykei születtek, elkunyerálta az egyik kis csíkosat. Amikor az apja meghallotta a nyávogását, pipacsvörös arccal belerúgott, mire Ragnhild bőgni kezdett, és magához szorította az állatot. Az apját ez csak még jobban feldühítette, és a macska helyett a lányát kezdte ütni.

Egyszer csak megjelent az anyja, és azt üvöltötte, hogy megérdemli, mert soha nem fogad szót. Ragnhild nagyon megijedt, mert élete hét éve alatt akkor fordult először elő, hogy a szülei egyetértettek valamiben. És akkor gondolt először arra, hogy talán jobb lenne neki nélkülük.

7

2020. december 2. szerda

MARCUS

Marcus nagyon nem örült, amikor Leif Lassen, a kábítószeres osztályon dolgozó kollégája, akit a szakmában csak Drogkopó néven emlegettek, felhívta, és visszafogott, hűvös hangon előadta, miért keresi.

– Egyelőre nem tudok túl sokat mondani, csak időben szerettelek volna figyelmeztetni. A hollandokkal és a slagelseiekkel együtt azon dolgozunk, hogy bizonyítékot gyűjtsünk Carl Mørck, Hardy Henningsen és az elhunyt Anker Høyer ellen. Állítólag nagy mennyiségű kokainnal kereskedtek Anker 2007-ben bekövetkezett halála előtt. Nagyon úgy tűnik, hogy a szögbelövős ügy nem teljesen az, aminek látszik. Sajnálom, Marcus. Pontosan tudom, hogy Carl nem csak szakmailag fontos a számodra.

Marcusnak le kellett nyelnie a torkában lévő gombócot, ezért késlekedett a válasszal.

– Ez tényleg elég rossz hír – nyögte ki végül. – Kokaint mondtál? Azt állítod, hogy Carl és Hardy drogot árult? Hát ezt nehezen hiszem. Mivel vádolják őket pontosan? Mit követtek el? Találtatok már konkrét bizonyítékokat? Mert ha nem, akkor azt javaslom, hogy hagyjátok békén a nagyrabecsült kollégáinkat.

– Nem a levegőbe beszélek. Úgy néz ki, hogy Carl vagy hat év feltétel nélküli szabadságvesztésre számíthat. Hardy szerepét még nem sikerült tisztáznunk, de Anker ellen meggyőző bizonyítékaink vannak. Ha még élne, legalább tizenkét évre rács mögé kellene vonulnia.

– Ha valami „úgy néz ki”, az nálam nem jelent semmit, Leif. A figyelmeztetést köszönöm, és természetesen hallgatok róla. Kedves, hogy szóltál. Felteszem, hogy minden további fejleményről be fogsz számolni.

Marcust nagyon szíven ütötték a hallottak. Az nem lepte meg, hogy Anker letért a törvény útjáról. Már az sokat elárult róla, hogy a boncoláskor kokaint mutattak ki a véréből. De Carl? Nem tudta és nem akarta elhinni, hogy sáros lehet. Másrészt viszont ismerte a Drogkopót. Nem ok nélkül zengtek ódákat a csalhatatlan szimatáról.

Felállt, és kilépett a hosszú folyosóra. Nem bírt megmaradni a gondolataival az irodájában.

– Lis – szólította meg az ügyosztály nélkülözhetetlen titkárnőjét. – Megkérhetlek egy szívességre? Szedj össze mindent a szögbelövős ügyről, és másold le nekem! Nem sürgős, csak legyen meg valamikor.

Amikor a „szögbelövős ügy”-höz ért, a Q-ügyosztály két különálló irodája felé sandított, de rájött, hogy az ilyen gesztusokkal jobb lesz vigyáznia. Akik itt dolgoznak, azok profik a testbeszéd olvasásában.

Carl szokás szerint csak résnyire hagyta nyitva az ajtaját, de Gordon, Assad és Rose irodájának ajtaja tárva-nyitva állt. Gordon az asztalánál ült fülhallgatóval a fején, és egy jegyzetfüzet fölé hajolt. Mintha mosolygott volna.

A folyosón energikus léptek hangzottak fel. Marcusnak meg sem kellett fordulnia, hogy tudja, ki csörtet felé.

– Helló, Assad – üdvözölte a határozottan közeledő alakot. – Bejössz hozzám egy pillanatra?

Assad göndör hajába egyre több ősz szál vegyült, de ezen senki sem csodálkozott, aki tudta, min ment keresztül az elmúlt két évben. Marcus valójában ezért hívta be magához, mielőtt a kis arab eltűnt volna a Q-ügyosztály csodálatos, zárt világában.

– Dolgoztál?

Assad egyszerre bólintott és ásított, miközben helyet foglaltak Marcus irodájában.

– Aha. Bocs, de már hét óta járok házról házra.

– Gondolom, Hedehusenében voltál.

Assad megint ásított egyet.

– Igen. Sajnos nagyon úgy tűnik, hogy egy helyben toporgunk. Túl régen történt.

Marcus összeráncolta a szemöldökét. Amikor Assad így nyilatkozik, nem igazán lehet abban reménykedni, hogy sikerül felderíteni az ügyet. Marcus mindig nehezen törődött bele az ilyesfajta kudarcba. Egy gyilkosságnak nem szabad feledésbe merülnie, ennek pedig főleg nem.

– Otthon hogy állnak a dolgok? Megvagytok? – tért rá arra, ami valójában foglalkoztatta.

Assad mosolyogni próbált.

– Tudod, amikor az állatkerti tevével végezni akarnak, akkor foltos bőrbe bújik, és elrejtőzik a zsiráfok között.

Marcus értette a célzást. Assad tényleg így érzi magát?

– De a feleséged jól van, remélem.

– Igen, Marva boldogul a legjobban, ami nem is annyira furcsa. Dánnak érzi magát, és nagyon örül, hogy megint itt lehet. Nella is elvan. Az édesanyja végig mellette volt Irakban, és mindig dánul beszéltek. De a rengeteg nemi erőszakot és azt, hogy Roniához hasonlóan az ő gyerekeit is rögtön a születésük után megölték, meg hogy ő maga is folyamatos életveszélyben volt, azt egyikük sem fogja soha kiheverni. – Assad elhallgatott, a szemében megcsillant valami. – Megteszem, amit csak tudok, de még sokáig nem fognak nyugodtan aludni éjszakánként. Ronia van a legcudarabbul. Irak és Szíria teljesen megtörte és megváltoztatta. Bár szörnyen bántak vele, szinte csak arabul hajlandó megszólalni, és az idő múlásával úgy tűnik, egyre jobban radikalizálódik. Nagyon különbözik az édesanyjától és a testvérétől.

– Nagyon sajnálom, Assad. Talán Stockholm-szindrómája van, nem? Kötődni kezdett azokhoz, akik bántották. Az ilyesmi érthetetlenül gyakran fordul elő. De gondolom, még mindig jár pszichológushoz.

– Igen, mindegyikünk jár, már több mint egy éve. Dánia ilyen szempontból szuper hely. Szerencsésebbek vagyunk, mint sokan mások, akik hozzánk hasonló helyzetben vannak.

– És a fiad?

– Alfinak teljesen mások a problémái. A legnagyobb baj az, hogy Irakban született, és nem dán állampolgár. Mázli, hogy nálunk lakhat, amíg döntenek a menedékkérelme ügyében. De mi lesz, ha esetleg visszaküldik Irakba? Menjünk mi is vele?

Marcus ismerte a szigorú szabályokat.

– Szükségünk van rád, Assad, és ezt szívesen el is mondom az illetékeseknek.

Assad ajkán óvatos mosoly derengett fel. Mintha azt üzente volna, hogy Marcusnak ebben a kérdésben semmi hatalma sincs. És sajnos valószínűleg igaza is volt.

– Szörnyű lenne, ha visszaküldenék. És nem is tud mit kezdeni a rengeteg teszttel. Alig tud beszélni, és biztos, hogy soha nem fog megtanulni dánul. Igazából fogalmunk sincs, miért olyan, amilyen. Marva szerint a szülés gond nélkül folyt le. Most állandóan vizsgálgatják. Bár már majdnem tizenkilenc éves, kisfiúnak tűnik.

– Ez szerintem nem olyan furcsa, elvégre nagyon primitív körülmények között nőtt fel, soha nem volt mibe kapaszkodnia.

– Őszintén szólva fogalmam sincs, milyen körülmények között nőtt fel. – Assad szeméből kicsordult a könny. Lenézett az asztalra, majd felemelte a pillantását. – Ghaalib, hogy rohadna meg a pokolban, nagyjából úgy bánt vele, mint egy kutyával. Évekig el volt vágva mindentől, alig érték ingerek, és most már nem is igazán bízunk abban, hogy van esélye normális életre, bár mindent megteszünk, hogy stimuláljuk. Korábban még sohasem látott mobilt, tabletet, számítógépet, tévét… Igazából semmilyen elektronikus eszközt sem ismert. Meg kellett tanítanunk neki, mire valók a gombok, és hogy a képernyőt nézni kell. Amikor először látott focimeccset a tévében, úgy ordított, mint aki egy stadionban van. Most már hozzászokott, és egész napokat tölt a számítógép vagy a tévé előtt, játszik vagy néz valamit, és mindent magába szív. Már szavakat is próbál kiejteni, szóval valami azért megragad a fejében. De most, hogy a Covid miatt mind a négyen már több hónapja a lakásba szorultak, hát… – Elhallgatott és felsóhajtott. Nem kellett magyaráznia, mire gondol. – Tudom, hogy már többször mondtam, de nem tudom eléggé megköszönni, hogy ilyen nagylelkű voltál velünk. Az a hat hónap, amit a Berlinben történtek után a családommal tölthettem, megmentette az életünket. Ha valamire szükséged van, csak szólnod kell. Bármit is akarsz, csak csettints egyet, és jövök. Ha akarod, lenyírom a füvedet. Tényleg bármit megteszek.

Csettinteni próbált. Marcus látta a mozdulatot, de nem hallott semmit sem.

– Hagyd abba, Assad, nincs is füvem! – emelte fel nevetve a kezét.

– Jól van. Akkor ha székrekedésed van, csinálok neked egy csésze iraki kávét, és menni fog gond nélkül.

Ezen már Assad is elnevette magát. Hála istennek, hogy itt van nekik!

– Igazán köszönöm, feltétlenül jelzem, ha ilyen problémám akad. De ha már szívességekről beszélünk, szólj Carlnak, hogy segítesz nekik az új ügyben, amire ráállítottam őket. Be kell látnom, hogy még annál is sokkal többet jelent a számomra, mint gondoltam.

Assad szó nélkül bólintott, és már indult is.

Marcus ülve maradt. Ha a Drogkopó a tettek mezejére lép, azt nem fogja tétlenül nézni. Az tény, hogy Carl nem egyszerű eset, és biztosan történt vele valami, amikor Anker meghalt, de akkor is a legjobb nyomozója, egy egész ügyosztály vezetője, aki a társaival együtt annyi bűncselekményt derített fel, hogy azt senki sem lenne képes utánacsinálni. Róla kellene elhinni, hogy bűnöző, és drogokkal kereskedik?

8

2020. december 2. szerda

CARL

– Nem ártana kinyitni az ablakot és kiszellőztetni, mielőtt Rose beállít – figyelmeztette Assad Carlt, aki fáradt pillantást vetett rá, és nem túl lelkesen legyezett kicsit. Ez elég kell hogy legyen.

– Ráállítottam Gordont a szerelők özvegyeire. Arra vagyunk kíváncsiak, hogy a haláluk előtt sokat kerestek-e. Gordon minden beszélgetést azzal indít, hogy ha az asszonyoknak bármi törvénytelenről tudomásuk van, nyugodtan bevallhatják, mert már úgyis elévült. Minket csak azért érdekel, mert így talán rájövünk, mi állhat a robbanások mögött.

Assad értetlenül csóválta a fejét.

– Nem tudjuk, mi áll a robbanások mögött? – kérdezte.

– Nem. A nyomozás során persze felvetődött, hogy akár gyilkosság is történhetett, és keresték a lehetséges indítékokat. Utánanéztek, hogy voltak-e alvilági kapcsolataik, lehet-e szó drogokról vagy valamilyen csalásról, esetleg arról, hogy lopott kocsikkal kereskedtek, de semmilyen eredményre nem jutottak. A műhely alig hat-hét hónapos volt, így csak két áfabevallást nyújtottak be, amik alapján elég nagy veszteséggel működtek, de amúgy semmit sem lehetett tudni a bevételeikről. A robbanásban persze minden megsemmisült, egyetlen fecni sem maradt, amin el lehetett volna indulni. Néhányan úgy vélték, hogy ha tényleg nem baleset történt, akkor az elkövetők benéztek valamit, és rossz helyen robbantottak. Itt mindenesetre megakadt a nyomozás.

Assad megdörgölte a borostáját.

– Mondjuk ha tényleg átverték a kuncsaftjaikat, ahogy Gordon állítja, akkor tuti volt egy doboznyi vaj a fejükön.

– Csak azt mondjuk, hogy volt vaj a fejükön, nem kell mértékegységet is megadni – javította ki Carl.

– Hát ez szerintem attól függ, milyen kaliberű átverésekről beszélünk – kardoskodott Assad.

– Ja, végül is igazad van – látta be Carl mosolyogva. Assad nyelvi leleményei soha nem okoztak csalódást. – És persze lehet, hogy durvább dolgokat is elkövettek annál, mint hogy legomboltak valamennyi pénzt pár felesleges vagy el sem végzett szerelésért. Mit gondolsz?

– Kereskedtek is autókkal?

– Igen. Több újságban is adtak fel hirdetéseket.

– Ha kelet-európaiakkal bizniszeltek, mondjuk átütötték a lopott autók alvázszámát, aztán a kocsikat átfestették, és eladták nekik, akkor nem csodálkoznék, ha berágtak volna rájuk. Ki szereti, ha hülyének nézik? Aztán a kilométerórát is vissza lehet állítani, a szervizkönyvet is meg lehet hamisítani, meg még ezer módon lehet csalni. Találtak robbanóanyagot?

– Nem.

– Azt tudod, hogy Marcus miért nem bírta elengedni az ügyet?

Carl félrenézett. Igen, nagyon is jól tudja, de hát nem kell mindig mindent elfecsegni.

– Nyilván több oka is van. A kisfiú, aki meghalt, az édesanyja, aki öngyilkos lett, és a rengeteg megválaszolatlan kérdés.

– Szerintem megígérte az édesanyának, hogy kideríti, ki okozta a fia halálát.

Carl bólintott. Elképzelhető. Persze nem ez lett volna az első alkalom, hogy egy rendőr nem tud betartani egy ilyen ígéretet. Az ehhez hasonló ügyekben a nyomozók hajlamosak fűt-fát ígérgetni, hogy csillapítsák a hozzátartozók fájdalmát, és tény, hogy a megszegett ígéreteket nem lehet csak úgy elfelejteni.

– Igazad volt, Carl – hallatszott hirtelen a folyosóról.

Vajon Gordon miért nem tud várni, míg beér az irodába? Muszáj úgy hőbörögnie, hogy biztosan mindenki meghallja?

Az égimeszelő tejfehér bőrén csinos vörös pettyek ütköztek ki. Alig bírta visszafogni a lelkesedését.

– Ja, jól hallottad. A szerelők kivétel nélkül csak úgy szórták a pénzt a haláluk előtt. Amilyen kicsi volt a cégük, olyan jól ment.

– Szép munka volt! Például mire szórták a pénzt?

– Kocsit vettek, mindenféle kütyüt otthonra, meg sokat utaztak. Az özvegyeik azt is elmondták, hogy mindig készpénzzel fizettek.

– Fekete lóvét én sem tennék be a bankba – morogta Assad.

– Hát én sem. Amúgy már a középiskolából ismerték egymást, és soha nem riadtak vissza egy kis trükközéstől. Az egyikük felesége mocskos csalóknak nevezte őket. Egyáltalán nem fogta vissza magát, és azért beszélt annyira könnyen, mert már a robbanás előtt faképnél hagyta a férjét. Kerek perec kijelentette, hogy akit csak lehetett, azt a férje és a haverjai átverték. Megvettek mindenféle régi tragacsot, kicsit kipofozták, aztán eladták. Állandóan árverésekre jártak, és lecsaptak azokra az autókra, amik senki másnak nem kellettek. A nő szerint négy-öt ilyen kocsit biztosan eladtak hetente.

– Akkor isten tudja, hány autót adtak el a működésük alatt. Azt lehet tudni, kik vették meg a tragacsokat?

– Mindenféle arc, akik beérték egy kiszolgált járgánnyal. Főleg bevándorlók.

Assad és Carl összenézett. Ugyanarra gondoltak.

– Mi a helyzet a reklamációkkal és fenyegetésekkel? Erről beszéltetek?

– A szerelők soha nem számoltak be otthon a munkájukról, és amikor a nő rákérdezett, a férje mindig azt felelte, hogy semmi köze hozzá, szóval ne kíváncsiskodjon.

– És ezt nem mondta el, amikor a robbanás után kihallgatták?

– Addigra már három hónapja egy svéd vendéglőssel élt Spanyolországban a napsütötte parton. Csak akkor tudta meg, mi történt, amikor visszatért Dániába, és akkor már nem hallgatták ki.

– Másféle trükköket is említett?

A Gordon arcán lévő foltok mélyvörös színt öltöttek. Most fog előrukkolni a fő számmal, amit a beszámolója végére tartogatott.

– Az egyik szerelő feleségétől azt hallotta, hogy pofátlanul csaltak a szerelésekkel. Igazam volt, Carl! Mondvacsinált ürügyekkel minden számlára rádobtak pár ezer koronát!

Az égimeszelő izgatottan toporgott, és látszott rajta, hogy majd szétveti a büszkeség.

– Jól van, Gordon. Ezek szerint a kuncsaftjaiknak megvolt az okuk, hogy haragudjanak rájuk, és bosszút akarjanak állni. Most szépen megvárjuk, hogy Rose fel tud-e hajtani olyan eseteket, ahol a helyszínen sót találtak.

– Sót? – Assad értetlen arcot vágott.

Carl meglengette az ügyiratot a levegőben.

– Üdv a klubban! Olvasd el, miről van szó, én meg elmegyek Luciáért a bölcsibe.

Ahogy ezt kimondta, kellemes melegség öntötte el.

Carl a korona ellenére igazából még soha nem érezte magát ilyen jól. Minden remekül alakult. Mona a világ legédesebb kislányát szülte neki, együtt laktak, és a házasságot fontolgatták. Ludwig az elmúlt hetekben hol egy barátjánál húzta meg magát, hol Carlnál tartózkodott. Most úgy tervezte, karácsonyig nála marad. Miután Mona visszament dolgozni, néha nem tudták megoldani, hogy időben elhozzák Luciát a bölcsődéből, és olyankor a szomszéd lányhoz fordultak, akinek mindig jól jött a pénz. Csupán annyi üröm keveredett az örömbe, hogy Mona idősebb lánya Lucia születése után egyáltalán nem volt hajlandó szóba állni velük, valamint hogy Assadot nagyon megviselték a családi nehézségei. Carlnak többször feltűnt, hogy az egyébként erős, kemény kollégája alig bírja visszafojtani a könnyeit.

– Assadot is bevontam – vallotta meg Carl Monának, miután kávét kortyolgatva átbeszélték a robbantásos ügyet. – Amúgy tudom, hogy a múlt héten járt nálad. Hogy van?

A nő némán megrázta a fejét, és azon mesterkedett, hogy banánpürét kanalazzon Lucia szájába.

– Oké, tudom, hogy titoktartási kötelezettséged van, szóval inkább máshogyan fogalmazom meg a kérdést. Bízhatok abban, hogy végig részt tud venni a nyomozásban? Tuti nem lesz könnyű dolgunk. Egyetértek Marcusszal abban, hogy más felderítetlen ügyek is be fognak kerülni a képbe, szóval muszáj lesz bedobnia magát, nem elég, ha elvállal pár rutinfeladatot, és becsönget néhány potenciális szemtanúhoz.

Mona továbbra is úgy mosolygott, mint akit teljesen leköt az etetés, és egy szót sem hall. Carl felsóhajtott.

– Tényleg tudni szeretném, hogy árthatok-e neki, ha túl sokat követelek tőle.

A nő végre felnézett.

– Majd észreveszed, ha kezd elfogyni az ereje, nem?

9

2020. december 2. szerda és december 3. csütörtök

ROSE

Már régen leszállt az este. Az irodában csak egyetlen asztali lámpa égett, a fénye megvilágította a felhalmozott mappákat. Rose az egyik fiókból előhalászott, összeaszott kukoricachipset falatozott olvasás közben. Ötórányi túlóra után elege volt az egész világból, és a régi papírok szagától felfordult a gyomra, de hirtelen feltűnt neki valami érdekes egy 2002-es ügyben.

Csoda, hogy a vékony jelentés nem sikkadt el a többi, jóval vastagabb ügyirat között. Mindössze két lapból és néhány fényképből állt. A nyomozók arra a konklúzióra jutottak, hogy öngyilkosság történt, de a beszámoló végére Hardy odabiggyesztette azt, amivel jelezni szokta, hogy valami gyanús neki.

„Lezárva, de nem teljesen meggyőzve.”

Az áldozatot, egy középkorú férfit röviddel pünkösd után találták meg a garázsában. Szén-monoxid végzett vele. A takarítónője bukkant rá, amikor tisztítószereket akart bevinni a házba. Megállapították, hogy a férfi valószínűleg három nappal a megtalálása előtt halt meg, és ez alatt az idő alatt a Volvója, amelyet nem sokkal korábban tankolt meg, végig üresben ment. Egy szélsőséges nézeteiről ismert politikus volt. Többek között azt akarta elérni, hogy sterilizálják azokat a szociális juttatásokra szoruló nőket, akiknek már volt két gyerekük. A halála miatt kevesen hullattak könnyeket. A legtöbben mintha úgy vélték volna, hogy mind a világnak, mind neki magának jobb így.

Az egyértelműen öngyilkosságnak tűnő haláleset azért került a potenciális bűnügyek közé, mert a boncolás során az elhunyt csuklóján két enyhe bemélyedést találtak. Az iruló-piruló takarítónő azt vallotta, hogy a munkaadója olyan szexuális játékokat űzött, amiket ő és a férje még csak elképzelni sem tud. Marcus azzal bízta meg Carlt és Hardyt, hogy kerítsék elő a pasas lehetséges szexpartnereit, és amikor senkit sem találtak, az ügyet Hardy megjegyzésével lezárták.

A jelentés természetesen kitért arra is, mit találtak a garázsban. A polcokon konyhai törlőkendők, vécépapírtekercsek és paradicsomkonzervek sorakoztak. A padlón ecsetek hevertek elszórva, mellettük beszáradt festék, olajfoltok és só. A falnak támasztva egy bicikli állt, amelyről lerítt, hogy évek óta nem használták. A plafonról egy tetőcsomagtartó lógott, rajta egy seprű és egy vödör.

Mire Rose ehhez az ügyhöz ért, a gyomra már egy ideje türelmetlenül korgott, hiába próbálta nassolással csendre inteni. Ha engedett volna az éhségnek, és lóhalálában olvasta volna el a szöveget, hogy minél hamarabb hazaérjen és ehessen, akkor valószínűleg nem vette volna észre az apró, ám annál fontosabb megjegyzést, amely szerint a padlón só volt.

Átnézte a fényképeket.

A hulla a vezetőülésben ült enyhén előrehajolva. A kezét az ölében tartotta, a csinos tweedkabát, amelyet viselt, szinte a védjegyévé vált, de semmi szokatlan nem látszott rajta. A cseresznyepiros hullafoltok egyértelműen arról árulkodtak, hogy szén-monoxid-mérgezésben halt meg. A test nem nyújtott szép látványt a boncasztalon, bár Rose ellenérzéseihez az is hozzájárult, hogy élénken emlékezett az elhízott politikus nézeteire és áldatlan ténykedésére.

Ahhoz képest, hogy a pasas egy átlagos rødovrei házban lakott, a garázsa meglehetősen nagynak tűnt. Ha lettek volna kamasz gyerekei, biztosan minden hétvégén bulit tartottak volna benne, de mivel egyedül élt, rendeltetésszerűen használta a helyiséget. A házba egy ajtón keresztül lehetett átmenni, a billenőkapu nem volt bezárva.

A só akkor vált láthatóvá az egyik fényképen, amikor az autót elszállították. A krétafehér halom úgy hat-hét centiméter lehetett, és senkinek nem szúrt szemet, hiszen akár egy bevásárlás után is kiszóródhatott.

Rose teljesen megfeledkezett az éhségéről.

– Már tegnap este fel kellett volna hívnod – zsörtölődött Carl másnap reggel.

– Nem akartam felébreszteni Luciát, meg igazából minél hamarabb el akartam húzni. Így is fél tizenegykor értem haza.

Carl értékelte Rose szorgalmát.

– Gyere! – intett a nőnek, és felvette a jelentést az asztalról.

Marcus irodája felé tartva mintha elégedetten vigyorgott volna a kollégáira, bár azok elképzelni sem tudták, minek örül annyira. Marcus rögtön látta rajtuk, hogy jó híreket hoznak, és letette a telefont.

– Mit találtatok? – kérdezte, és átvette Carltól az ügyiratot.

– Egy másik esetet. Rose érdeme, hogy előkerült – jelentette Carl büszkén. – Most, hogy elolvastam, már én is tisztán emlékszem rá. Tényleg fel kellett volna hívnom Hardyt. Ha beszéltem volna vele, tuti rögtön eszembe jutott volna. – Rábökött Hardy záró mondatára. – Az ilyesmit soha nem felejti el, és erre is emlékezett volna. – Előhúzta a garázs fényképét a mappából, és megpöckölte a padlón lévő sót.

Marcus elismerő pillantást vetett rájuk a szemüvege felett.

– Alig hiszem el, hogy megvan! – örvendezett. – Tudod, mire bukkantál? – fordult Rose felé.

– Asszem, igen. Egy pont olyan sóhalomra, mint amilyen a felrobbant műhelynél volt, szóval úgy néz ki, hogy a két ügy összefügg, és talán lesznek majd más esetek is. – A nő elhallgatott, és a homlokát ráncolta. – Eléggé aggódom, mert ha igazam van, akkor éjt nappallá téve görnyedhetünk a régi jelentések felett, de ezt te is tudod, szóval nem kell fejtegetnem. Még az is lehet, hogy feleslegesen kutatunk, és semmit sem találunk, és azt is el tudom képzelni, hogy 1988 előtti ügyeket is elő kell szednünk. Ennek nagyon nem örülnék.

– Tisztában vagyok vele, hogy hatalmas feladat, de muszáj megcsinálnunk. Szerinted miért?

– Mert van két bűncselekményünk, ahol az elkövető egyértelműen azt a látszatot akarta kelteni, hogy nem bűncselekményről van szó.

– Vagyis szándékos emberölés történt mindkét esetben. Erre gondolsz?

– Én is erre gondolok – avatkozott közbe Carl –, és természetesen te is. Különben már elengedted volna a műhelyrobbanást.

– Ez így van, de józannak kell maradnunk. Az oké, hogy ezt súgja a megérzésünk, de ettől még bőven lehet, hogy véletlen egybeeséssel van dolgunk, és tévúton járunk. Várjuk meg, találtok-e még olyan halálesetet, ahol az áldozat mellett só volt, és amíg nem, addig induljunk ki abból, hogy az ügyek között nincs összefüggés. Ha előkerül még egy, akkor átértékeljük a helyzetet.

– Jól van – felelte Rose. – De ha tényleg összefüggő bűncselekmények történtek, akkor számolnunk kell azzal, hogy az elkövető olyan jól leplezi a nyomait, hogy bizonyos esetekben fel sem merült a gyilkosság gyanúja, így nálunk nincs is róluk jelentés. Lehet, hogy a halál okaként balesetet vagy öngyilkosságot jelöltek meg, vagy azt hitték, hogy természetes halálról van szó, és akkor megszámlálhatatlan ügyiratot kell átnéznünk. És arról még nem is beszéltünk, hogy a kutatást egész Dániára ki kell terjesztenünk.