Garamvölgyi László

ŰRGENGSZTEREK

Miénk a kozmosz

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A szöveget gondozta: Takács Andrea

Copyright © 2024, Garamvölgyi László

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635804153

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A könyv elkészítéséhez nyújtott segítségéért köszönetet mondok

dr. Hatala Józsefnek,

a Belügyminisztérium Nemzeti Bűnmegelőzési Tanács elnökének

és

Gratzer-Sövényházy Editnek,

a Belügyminisztérium Nemzeti Bűnmegelőzési Tanács Titkárság

főosztályvezetőjének

„A Nemzetközi Űrállomáson kivételes helyzetben vagyunk. Ha kinézek az ablakon, egy gyönyörű bolygót látok, amely hívogatónak és békésnek látszik. Sajnos nem az.”

Scott Kelly amerikai űrhajós

1

– Tehát van, aki természetes halállal távozik, és van, akit megölnek.

– Most ezt olvasod, vagy magadtól mondod?

– Tapasztalatból, amiből máris egyenesen következik, hogy ez itt szokványos módon végezte.

– Exitált…

– Ugyanarról beszélünk.

– Nem egészen, mert a végez ige feltételez valamiféle cselekvést, úgymint eltesz láb alól, egyszer s mindenkorra elbánik vele, azaz kivégez…

– Szuper, akkor leszögezem: életét bevégezte, ami tárgyas szerkezetben azt jelenti, hogy jobblétre szenderült, kilehelte a lelkét, meghalt, talán ez megfelel a valóságnak.

– Következésképpen, ha nincs idegenkezűségre utaló nyom, akkor a gyilkosságot kizárhatjuk.

– Sanszos.

– Viszont tekintettel az elhunyt személyére, javaslom a korrekt helyszínelést, hiszen bármi megtörténhet…

– És annak az ellenkezője is.

Éles elmével viszonylag hamar rájöhetünk, hogy az emelkedett párbeszéd két rendőr, mégpedig bűnügyi nyomozók között zajlik. Ahhoz sem kell túlságosan nagy fantázia, hogy ez egy haláleset kapcsán történik. Mindazonáltal lényeges az elhunyt személye, a helyszín nemkülönben. Utóbbi Budapesten, az Intercontinental szálloda egyik apartmanjában található, a halott neve pedig Steve Taylor. Angolban picit is járatosak sejthetik, hogy eredetileg Szabó Istvánról lenne szó, ami csak részben felel meg a valóságnak, már amennyiben a pontos származását firtatnánk. Kétségtelen magyaros hangzású neve sokat elárul, azonban echte amerikai állampolgár, hiszen Washingtonban született, ám ennek ellenére bírta a magyar nyelvet. Köszönhetően annak, hogy szülei karrierdiplomataként az amerikai fővárosban állomásoztak, amikor fiuk megszületett.
Az ősök később hazatelepültek, csemetéjük viszont kint maradt, és szédületes pályát futott be, kijelenthetjük, majdnem olyan szerencsés volt, mint Fülig Jimmy. Rejtő Jenő klasszikus regényének hőséről tudhatjuk, hogy mindössze huszonegy évesen már Nobel-díjas volt, no nem egészen önerőből, ugyanis a rangos elismerést egy makaó nevű kártyajátékon nyerte.

Taylor, így a negyvenes éveinek elején nemcsak korban, hanem tehetségben is gyökeresen elüt Füligtől, mivel a NASA, tehát a Nemzeti Repülési és Űrhajózási Hivatal megbecsült és kiemelt munkatársa volt. Egyébiránt az Amerikai Egyesült Államok kormányzati ügynökségénél kizárólag kiválóan képzett és speciális tudással felvértezett személyek dolgozhatnak, ám az imént az örök vadászmezőkre távozó minden tekintetben megfelelt e követelménynek. Itt azonban érdemes megtorpanni picit. Tény, a nyomozók a bejelentés után sebtében a helyszínen voltak, ám a rendőrorvos szerint a halál még előző nap éjfél körül állhatott be, most meg már reggel hét van. Nem sokkal ezelőtt a takarítónő bukkant a tetemre, mondhatjuk, hogy ő a felfedező tanú, aki ránézésre is egész ramaty állapotban van, már ha firtatjuk a dolgot.

– Figyelj, Kojak – fordult kopasz kollégájához Bordás őrnagy –, miután azonosítottuk a szerencsétlent – mutat a padlószőnyegen fekvő tetemre –, azért én beszélnék a mentorommal.

– Ha erre leküzdhetetlen vágyat érzel, tedd, viszont végtelenül hálás lennék, ha nekem is elárulnád, miért kérsz telefonos segítséget. Van valami aggályod a tényállással kapcsolatban?

– Nézd, mégiscsak a NASA alkalmazásában állt, legalábbis az iratai szerint, és…

– Stop! Mi az, hogy az iratai szerint? – és most a tar fejű a homlokát kezdte ráncolni, ez azonban végigfutott a teljes fejbőrén, miáltal úgy festett kobakja, mint a Balaton viharban. – Itt a frankó belépője, rajta egy QR-kód, amit megfejtettünk, tehát meggyőződhettünk a flepni hitelességéről is, akkor meg mi a gond?

– Pont ez – volt határozott az őrnagy –, mert Budapesten, ráadásul egy szállodában nem találunk sűrűn amerikai hullákat, olyat meg pláne, aki egy ilyen frekventált helyen dolgozott volna. Arról nem is beszélve, hogy a NASA naponta bocsát fel űrszondákat meg műholdakat, szerinted közülük mind polgári felhasználású?

– Most nyomozunk vagy James Bondot játszunk?

– Mindkettő…

Lássuk be, Bordás őrnagy kicsit sem túlzott, ugyanis az eljárás e fázisában aligha tudható, milyen irányt vesz a felderítés. Már amennyiben egy bűnügy kapcsán beszélhetünk standard nyomozásról, akkor itt és most minden eltér a szokványos menettől, legfőképpen egy kultikus alkotásban elhangzott mondathoz hasonlítható az egész. A tanú című filmben Virág elvtárs ezt mondja: „A kémek nem úgy dolgoznak, hogy gyanút keltsenek, épp ellenkezőleg. De pont az bennük a gyanús, hogy nem gyanúsak.” Mert mi a helyzet? Látszatra valódi természetes halálról van szó, a Doki egy hátsófali infarktusra gyanakszik, és még azzal is megtoldotta, hogy vélhetően az elhunytnak nemcsak a kora, hanem az életvitele is totális rizikófaktor lehetett. (Szúrjuk közbe, hogy a doki azért Doki, mert a neve előtt ott áll a dr., de ha ez önmagában nem lenne elég, ő a bűnügyi orvos, és ebben a szubkultúrában szinte követelmény e titulus. Ennél picit lényegesebb, hogy akaratlanul is fején találta a szöget – ettől persze még nem képezte át magát hajóácsnak –, mert Taylor foglalkozása, helyesebben tevékenysége és kutatási területe, amint később látjuk majd, a megtestesült kockázat és veszedelem.)

Továbbá az is érdekes, hogy rendellenességnek, dulakodásnak fikarcnyi nyomát se észlelni, feltűnő viszont, hogy még ki sem csomagolt. Ami tény, tegnap este bejelentkezett a recepción, elfoglalta az apartmant, és rögvest a bár felé vette az irányt. Mindezt az íziben lefolytatott adatgyűjtés, vagy elegánsabban fogalmazva, gondolati rekonstrukció, megint más néven előzménykutatás ugyancsak alátámasztja. Mi több, arra is van információ, hogy a pultnál mindjárt csevegésbe, majd feltűnően bensőséges viszonyba keveredett egy csinosan, egyes nyelvjárásokban kihívóan öltözködő és viselkedő hölgyeménnyel. Sokakban a nőnemű teremtmény hiányos ruházata maradt meg, amelyben könnyű méretes dekoltázst villantani. Nem, nem prostituált volt (nálunk ilyenek nincsenek), pusztán a hobbiszerkó keltett némi feltűnést, mondhatni viselőjének pechére, aminek – szinte már forszírozni sem kell – újfent később lesz jelentősége. Egy bizonyos, ilyen traccspartiba még senki se halt bele, még akkor se, ha jó pár vodkát hozzáadunk. (Vélhetően így járt el a fizetőpincér is.)

Mindazonáltal érintetlen az apartmanhoz tartozó fali széf is, amiről – legalábbis a recepciós elmondása szerint – a vendég élénken érdeklődött, neki úgy tűnt, hogy bizonyára igénybe veszi, de mint kiderült, mégsem tette. Ugyancsak ő adott negatív választ arra a kézenfekvő kérdésre is, hogy vajon a mellben erős – egyszerűbben dús keblű – asszonyság milyen sűrűn vendégszerepel az elegáns szálloda bárjában. Sebaj, nézzük a térfigyelő kamerákat, a rekonstrukció precíz és hibátlan. Érdekes, nyomban az után érkezik, hogy Taylor bejelentkezik, majd éjfél körül távozik. Sajnos benti optikák nincsenek, de az adatgyűjtés igazolja, hogy amint meglátta a bárban az amerikait, nyomban rázizzent.

– Fura, hogy nem volt köztük semmi – elmélkedik Kojak.

– De hát nem prosti a csaj – magyarázza Bordás –, csak ittak és beszélgettek, aztán letiplizett, Taylor meg felment az apartmanjába.

– És nemsokára meghalt… Mondom, hogy bizarr.

– Ebben a kontextusban persze. Gondolod, hogy a csajszinak lehet valami szerepe? Simán konzumnő, némi pia, kis csacsogás meg egy marék homok, nem?

– Hogy jön ez ide?

– Mi?

– Hát a homok.

– Valahol olvastam, lényege, hogy bagóért teszi, aprópénz, amit kap.

– Csak maradjunk a homoknál. Szerintem a nőnek már annyi marék homokja van, hogy lassan övé az egész Szahara. Ne legyünk már kispályások! Egy kézlegyintéssel azt se intézzük el, hogy kámfort játszott. Amint elhagyta a szállodát, szó szerint kikerült a képből, tökéletesen tisztában volt vele, hol vannak a térfigyelő kamerák.

Laikusként apró részletnek tűnhetnek dolgok, ám a nyomozók agya más srófra jár. Most épp azon törik
a fejüket, hogy mely információk a legfontosabbak, mindenesetre a spiné viselkedése megkomponáltnak tűnik, következésképpen ezt a vonalat erősen firtatni fogják. Továbbá az elhunyt személye ugyancsak releváns még akkor is, ha elsőre nincs nyoma idegenkezűségnek, de a boncolás hozhat más eredményt. Kojak előrukkol egy ötlettel.

– Figyelj, ha visszamegyünk, a főnöknek tegyük hangsúlyossá a NASA-vonalat.

– Hogy érted?

– Egyszerű. Taylor náluk dolgozott, a tényállás teljes felderítése érdekében szükséges a helyszíni adatgyűjtés, nemdebár?

– Hajszálra – vinnyog az őrnagy –, tehát a yard nyomban, rögvest, tüstént, azonnal rezerváljon nekünk két repjegyet Washingtonba.

– És ott majd jól kikérdezzük a NASA-górét, abban úgyis profik vagyunk. Biztosan mindenre válaszol majd.

– Honnan veszed?

– Mert náluk még az elnököt is lehet kérdezni. Ismered a sztorit?

– Ne kímélj.

– A hivatalban lévő amerikai elnök, a nagyon okos George W. Bush, bement egy középiskolába, hogy kérdezzenek tőle a gyerekek. Rögtön jelentkezett egy srác, közölte, hogy őt Bobnak hívják, és három kérdése lenne.

– Egyszerre?

– Ja. Az első kérdése az volt, hogy miért mondja mindenre, hogy terrorizmus, a második, hogyan beszélhet erkölcsről, amikor Amerika két atombombát is ledobott, a harmadik pedig, hogy miért csak a szavazatok újraszámlálása után lett elnök.

– Erre a lángelméjű Bush?

– Csak állt, de a következő percben kicsengettek.

– Mázli.

– Nem annyira, mert a szünet után visszajött az egész osztály, és folytatták, csak egy másik gyerek tette fel a kérdéseket.

– Nofene.

– Azt mondta, elnök úr, nekem öt kérdésem lenne. Az első három ugyanaz, mint Bobé. A negyedik, hogy miért csöngettek ki húsz perccel korábban az előző óráról, és az ötödik pedig hogy hová tűnt Bob.

A történeti hűség kedvéért tegyük hozzá, hogy Bush gyorsan kezelte a 2001. szeptember 11-i New York-i terrortámadást. Ismert, azon az átlagosnak ígérkező kedd reggelen a floridai kisváros, Sarasota egyik általános iskolájába tett látogatást, ahol a gyerekek mesét olvastak fel neki. Nem sokkal kilenc óra után a pulpituson ücsörgő elnökhöz lépett Andrew Card, a Fehér Ház kabinetfőnöke, és a fülébe súgta, hogy a második gép World Trade Center másik tornyába csapódott, Amerikát megtámadták. Bush arcán jól látszottak a zavaradottság jelei, de még további hét percen keresztül hallgatta a kiskecske történetét. Később kritikusai azzal vádolták, hogy leblokkolt, habozott, képtelen volt cselekedni, miközben minden másodperc számított. Mi ne legyünk ennyire rosszmájúak, vélelmezzük, hogy egyszerűen tetszett neki a gidákról szóló fabula, különösen mert rögvest egy hullámhosszra került a regélő nebulókkal. Az természetesen csúnya, acsarkodó és gonosz pletyka, hogy azonos szintre is…

2

– Gyerekek! Mi az: tetőn van, fekete és énekel?

– ???

– Kéményseprő. Na és tetőn van, fekete és nem énekel?

– Berekedt kéményseprő?

– Holló.

Nagy derültség támadt Brezan ezredes irodájában, vaslogikával nyomban rájöhetünk, hogy az Országos Rendőr-főkapitányság elit egységénél vagyunk. Aki esetleg nem olvasta a Bérgyilkos Budapesten, továbbá a Vadászidény, illetve A monacói kapcsolat irodalmi Nobel-díj-aspiráns könyveket (létezik ilyen ember?), nos, neki eláruljuk, hogy ez igazi szupercsapat, válogatott munkatársai vitathatatlanul a szakma krémjei, épp ezért macerás ide bekerülni. A bűnügyi főosztályt évek óta Brezan vezeti, akinek a poénjain nem pusztán illendőségből ildomos derülni, hanem mert betart egy elemi szabályt: az a jó vicc, ami humoros. És – Karinthy Frigyes után szabadon – főrendőrünk humorban nem ismer tréfát. Igen, valóban príma egység ez, amely az elmúlt évek során minden rázósabb ügyet hátradobott, ahogy mondani szokás: a lehetetlent azonnal megoldják, a csodára picit várni kell. A team tagjai sokat próbált, vérprofi zsaruk, úgymint Kocsistibi, aki nemrég, ötvenkét évesen lett apa, Brezan legrégebbi harcostársa és barátja, ráadásul az ezredes gyerekeinek keresztszülője is. A szakmában ő arról híres, hogy számos fiatal nyomingert indított el és tanított a rendőri pályán, mostanra sok közülük vezető beosztásba került. Könnyű volt nekik, mert amikor pályáztak, csak beírták, hogy Kocsistibi-tanítvány, és rögvest pluszpontokat szereztek, simán megkapták az állást. Még szerencse, hogy egyikük sem ambicionálta magát a köztársasági elnöki posztra, függetlenül attól, hogy őt választják. Aztán itt van az arisztokratikus kinézetű Jagelló; nem pusztán a megjelenése árulkodó, felmenői egykor a nagy múltú uralkodóházzal álltak vérségi kapcsolatban. Előfordulhat, hogy egyikük lengyel–magyar király is volt, s amennyiben újra visszajönne a Monarchia, Jagelló jó eséllyel aspirálhatna a beosztásra. Megjelenése most is makulátlan; sötétkék Gianni Versace öltönyt visel, ugyanilyen márkájú cipővel és alsónadrággal, ezzel is adózva a nagy divattervező emlékének. Tudott, az olasz mágnást Miami Beach-i villája előtt lőtte le Andrew Cunanan, amerikai sorozatgyilkos, aki nem sokkal később magával is végzett. Vigyázni kell az elmebetegekkel, különösen a divatszakmában! A csoport tagja még Flambár, a bűnmegelőzési specialista, Abszolút Májki, a TEK egyik különleges egységének a főnöke, Vera, a cigány származású nyomozónő, Ircsike, a titkárnők gyöngye, és most valamennyien éberen tekintenek Brezanra. Így reggelente, kávézás közben beszélik meg az operatív dolgokat, ezúttal Stallone viszi a prímet.

– Jelentem, Bordás őrnagy keresett meg, aki nem mellesleg Kocsistibi-tanítvány – és most az újdonsült apa felé kacsintott –, a kacifántos históriával.

– Mi az, hogy kacifántos? – vágott közbe Vera.

– Nyakatekert, szövevényes, cseles, bonyolult…

– Állj! – emelte fel kezét a nyomozónő, ám ez a mozdulat azzal járt, hogy feszes blúza alatt még jobban érzékelhetővé vált az, ami pihent agyú férfi elmék fantáziájának oly gyakori témája. Mellesleg a vágy tárgya annyira formás, mintha 3D-vel nyomtatták volna. – Tudod, hogy nem így értettem.

– Persze, de le kellett csapnom – vigyorgott Stallone. – Főnök, kezdhetem a mozit?

– Nosza.

Közbevetőleg jegyezzük meg Brezanék már évek óta nem használnak papíralapú kommunikációt, következésképen mesterfokra fejlesztették a digitális támogatást. Az óriáskivetítőt a főosztályvezető irodájának falára szerelték (legalább 8K-s és alsó hangon húszmilla), ezen fut minden. Stallone, az informatikai zseni, a főszereplő, aki bődületes trükkökre képes, beszédes, hogy önmagát a számítástechnika Darth Vaderének nevezi. Tény, hogy művészet, amit csinál, talán épp ezért szakmai berkekben az elektronika Leonardo da Vincijének is hívják. Ez alkalommal is ő viszi a szót.

– Tehát – mutat az osztott képernyőre –, a jobb oldalon található Steve Taylor teljes nacionáléja, érzékeljük, hogy igazi profi volt, legalábbis a szakmájában, mellette pontosan ezt igyekeztem részletezni, ugyanis amivel foglalkozott, elképesztő, mondhatnám futurisztikus. Roppant izgalmas terület az övé, jelesül az aszteroidák, tehát a kisbolygók, azaz a protoplanetáris korongból származó égitestek keringésével bíbelődött.

– Ha lehetne emberi nyelven – dobták be többen.

– Egyszerű – vágott közbe Flambár. – Azt vizsgálta vagy modellezte, hogyan lehetne eltéríteni egy méretes aszteroidát, tehát megelőzni a becsapódást, helyesebben a katasztrófát. Mondhatnám, kollégám volt, mert ez is tőrőlmetszett prevenció – röhögte el
magát.

– Igen – kapcsolódott be Kocsistibi. – Elég rossz emlékeink vannak erről, közismert, hogy ilyen ütközés következtében haltak ki a dinoszauruszok. Mindez persze hatvanötmillió éve, még a kréta korszakban történt, a mexikói Yucatán-félszigeten. A kráter egyébként százhetven kilométer átmérőjű, és ez még nem is a legnagyobb.

– Honnan tudsz te ennyi mindent? – akadt ki Vera.

– Képregényekből.

– Figyeljünk Stallonéra – szólt erélyesen Brezan –, most jön a lényeg. Kérlek, folytasd!

– Tehát – nedvesítette meg az ajkát a nevezett, mert kezdett saját maga hatása alá kerülni –, amint Kocsistibi is említette, ez a Chicxulub-kráter elég méretes, ami persze nem csoda, hiszen a legújabb számítások szerint a becsapódott aszteroida tizennégy kilométer átmérőjű volt. Érzékeltetés gyanánt: az ütközés energiája kétmilliószor nagyobb volt, mint egy atombombáé, ráadásul a bolygónk legrosszabb helyén és a leghalálosabb szögben érkezett. Szerencsére, ehhez hasonló mostanában nem került látókörbe, de vannak távolabbi prognózisok, következésképpen Taylor az emberiség védelmében ügyködött.

– Nos – vett mély levegőt az ezredes –, Taylor barátunk sok titkot vihetett a sírba, arról nem is beszélve, hogy igen pontos számításokat végzett, legalábbis a szimulációk szerint – most fejével intett, Da Vinci pedig folytatja.

– Onnan tudunk ezekről, de ti is láthatjátok már az újságcikkeket, hogy nem egészen problémamentesen távozott a NASA-tól. Mindenhol van egy bumburnyák főnök, kivéve persze nálunk (általános röhögés), gyanítjuk, vele rúgta össze a port, legalábbis erről szól a fáma. Ő persze civilizált módon, mint látjátok, ebben
a CNN-interjúban is, forráshiányra hivatkozott, részben igaz, tény, hogy nem kapott kellő pénzt a kutatáshoz. Dicstelenül távozott…

– Ami nehezen érthető, ha ilyen kulcsfontosságú területen virított – morfondírozott Kocsistibi.

– Egyetértek – helyeselt Flambár, aki Stallonéhoz hasonlóan szintén kapott ragadványnevet a szakmában, őt a bűnmegelőzés Paganinijének hívják, talán azért, mert maga is egész tűrhetően hegedül. – Hozzáteszem fura egy cég a NASA, miközben szerteágazó feladatrendszere van, elhanyagolja a megelőzést, valószínűsítem azért, mert nem közvetlen a veszély.

– Miért is? – érdeklődik Vera, mellkasán összefont kézzel. Hosszú karja van.

– Ahogy az elején Stallone mondta – fűzi tovább Flambár –, Taylor a kisbolygók mozgásával foglalkozott, gyakorlatilag azt modellezte, ami Mexikóban történt pár millió éve. A híradásokból tudni lehet, hogy kidolgozott egy algoritmust, ami egyfelől követi a kritikus aszteroidák keringését, illetve képes pályamódosításokra, tehát ha felénk venné az irányt, el tudná téríteni. Miután ilyen fenyegetés nincs napirenden, nem pumpálták bele a lóvét, épp ezért elmaradt a mindent igazoló teszt vagy kísérlet, vagyis készült egy remek elmélet.

– Helyesebben – pontosít Stallone –, van működő algoritmus, amit szeretett volna tovább polírozni egy nagyszabású demonstrációval, de immár se algoritmus, se Taylor…

Csönd telepedett a vezető szobájára. B kategóriás, amerikai akciófilmekben most azt látnánk, hogy a kamera közeliket mutat az arcokról. A rendezői instrukciók szerint mindenkinek töprengő, erősen gondolkodó, agyaló fizimiskát kellene hoznia. Itt nincs dirigens, mégis kiválóan „alakít” mindenki, nyilván azért, mert önmagukat adják. Végül Brezan töri meg a csendet.

– Evidens, a zseniális Taylor megalkotott egy szenzációs rendszert, ám mondhatjuk, a mesterséges intelligencia non plus ultrája hidegen hagyja a NASA-t, mert nincs közvetlen veszély.

– Egyébiránt – elmélkedik Stallone –, az űrügynökség DART nevű szondája már letérített pályájáról egy Dimorphos nevű kisbolygót, ugyancsak neki köszönhetően.

– Mikor volt ez?

– Úgy két éve.

– Tulajdonképpen önmagát fejlesztette tovább
Taylor?

– Hajszálra. Ugye, mi emberek – ráncolja homlokát Stallone – biológiai rendszerek vagyunk, a mesterséges intelligenciák meg digitálisak. A legnagyobb különbség az, hogy a digitálisnál ugyanannak a modellnek számos másolata van.

– Sok fajtársunknál – tromfol Kocsistibi – már az alapintelligenciával is gond van.

– Beletrafáltál – vinnyog Brezan –, mert valóban ez a baj. Földünkön az intelligencia állandó, a népesség meg folyton szaporodik…

3

A hoppácska szó, amolyan szlogen lett a nyomozók körében, miáltal jelentéstartalma a szokásosnál lényegesen több. A hoppá váratlan vagy meglepő eseményre való reakcióként használt kifejezés, ami egyaránt lehet pozitív, illetve negatív. Ragozott és a detektívek által művelt formája azonban meghökkentő (némelykor döbbenetes) fejlemények idején kerül elő, ezzel is nyomatékot adva annak, hogy izgalmas fordulatok várhatók. Nem csoda, ha Jagelló is ezzel nyit, amikor Brezan irodájába toppan, kezében lobogtatva egy igen érdekes cellulózt. Egyenesen az orvos szakértőtől jön, tudniillik ő áll kapcsolatban a laborral és általában a felderítést segítő tudományos munkatársakkal (igazságügyi szakértőkkel).

– Hoppácska!

– Mit hoztál?

– Igazad volt, főnök!

– Első pont, a főnöknek mindig igaza van.

– Második pont – bazsalyog Jagelló –, ha a főnöknek mégse lenne igaza, akkor az első pont lép életbe.

– Jeles, leülhetsz. Szóval, mi a brájzli?

– Itt a szakértői vélemény a boncolásról. Taylor mégsem természetes módon hunyt el.

– Mutasd!

Brezan viszonylag jó százalékban tartja kontroll alatt érzelmeit, ami elsősorban nyomozói múltjának köszönhető, hiszen a kihallgatások során nem szabad, sőt egyenesen tilos emóciót mutatni, meglepődni meg pláne. Mostani reakciója a kevés kivételek közé tartozik, mert így fakad ki:

– Baszki! Micsoda? Ezt a szerencsétlent hazavágták!

– Nem is akármilyen módon. Azt mondja a szakértő, de ezt aligha írja le, hogy még nem találkozott ilyen koncentrátummal.

– Jagelló! Te vagy ebben profi, nem véletlenül végezted el a jogi egyetem mellett a vegyészeti szakot is… Lefordítanád?

– Készséggel, bár már ez nekem is sok(k). Tehát a méregkeverő, elnézést, de nem tudok más szót használni, mert a faszkalap, bocs, a kalap erős volt, amúgy egy rohadék, sötét lelkű démon lehet.

– Ne fogd vissza magad. Folytasd!

– Szóval az analízis szerint az alapanyag Abrus precatorius, közismert nevén olvasóbokor, de imádságbokornak is hívják.

– Ismerem, ilyen kis, élénkpiros bogyós termése van, eleve mérgező növény, úgy tudom, bárhol megterem.

– Látom, vágod. Nos, ezeknek a magvait kell finom porrá őrölni, amit nátrium-hidroxiddal kevernek, és az egészet metil-etil-ketonnal, tehát szerves vegyülettel kezelik. Hozzáteszem, a méreg hetvenötször erősebb a ricinnnél, amiről tudjuk, hogy ugyancsak halálos, senki nem élte túl, akinek eddig beadták. Emlékezetes eset a bolgár íróé: Georgi Ivanov Markovot hazája titkosszolgálata iktatta ki ezzel a módszerrel…

Brezan egyelőre nem kommentált, hanem a betoppanó Flambárnak adta olvasásra a boncjegyzőkönyvet, aki másodpercek alatt kiszúrta a lényeget, ugyanis a halál oka rubrikában ez állt; idegenkezűség – mérgezés. Majd a bűnmegelőzés Paganinije rögvest reagált, méghozzá szokatlan, meglepő és rendhagyó kifejezéssel:

– Hoppácska!

– Bizony hoppácska! – tromfolt Brezan. – Nem véletlenül éreztem már ma reggel a disznószart ebben az ügyben.

– Főnök – reflektál Jagelló –, amikor érzed a disznószart, tapasztalatból tudjuk, hogy beüt a ménkő, ettől függetlenül javaslom az FBI-os fordulatot.

– Egyetértek.

A nyomozói team szívesen idéz gagyi, döntően amerikai filmekből, már-már egész jeleneteket, később ezekből már csak egy mondat marad meg, ám ennek ellenére tökéletesen tisztában vannak vele, hogy mi a lényeg. Ilyen az is, amire Jagelló utalt, ugyanis gyakran elhangzik a mozikban, amikor az FBI, tehát a Szövetségi Nyomozó Iroda munkatársa ezt mondja: Innen átvesszük! A gyakorlatban ez azt jelenti, hogy egy helyi ügyben valamiért központi hatáskörbe vonják a nyomozást. Nagyjából most is ez történik, hiszen a Taylor halálával kapcsolatos elsődleges intézkedéseket, amint azt láttuk, illetékességből a Budapesti Rendőr-főkapitányság kezdte meg, de a fejlemények azt indokolják, hogy Brezanék magukhoz vonják. Ennél már csak egy szörnyűbb mondat létezik: „Az Országos Rendőr-főkapitányságról vagyok, és segíteni jöttem!”

– És mit mond a szakértő, mennyi idő alatt hatott ez a méreg, meg az se mellékes, hogyan adták be Steve Taylornak – fogalmaz meg releváns kérdéseket Flambár, a válaszra Jagelló a kompetens.

– Amennyiben éhgyomorra kapja valaki, és ez nála sanszos volt, nagyjából egy óra után hat, de akkor szinte azonnali fulladást okoz, miközben infarktusos tüneteket produkál. Az adagolás meg teljesen problémamentes, bármilyen italba keverhető, se illata, se íze nincs, alkoholban pedig még ütősebb.

– Haladéktalanul meg kell találnunk a csajszit – ezt már az időközben megérkező Kocsistibi proponálja –, ráadásul személyében most már a gyilkost és nem egyszerűen a konzumnőt keressük.

– Helyes – állt fel az íróasztalától Brezan. – Stallone próbáljon a térfigyelő felvételeiből valami használható fotót produkálni, aztán nyomjuk szét ezerrel, de egyelőre csak a rendőri szerveknek, korai még a publicitás. Ezzel egyetemben fingassuk meg az alvilágot, továbbá aktivizáljunk minden hálózatot, téglát, informátort, a legkisebb füles is hasznos lehet.

Így, a nyomozás elején jellemző, hogy párhuzamos intézkedések zajlanak, legfőképpen azért, mert aligha lehetséges egyetlen verziót felállítani. Azt igyekeznek kideríteni, mi és hogyan történhetett, ami alapvető ahhoz, hogy nyakon csípjék a tettest. Nyilvánvaló, hogy az áldozat személyéből kell kiindulni, voltak-e ellenségei, kinek fűződött érdeke a megöléséhez, illetve ebből ki profitálhatott. Dacára Steve Taylor különleges foglalkozásának, mégsem egyszerű a megoldás, pontosabban a tevékenységéből kiindulva lehetetlen megrajzolni az elkövetői kört. Annak eldöntése persze releváns, hogy a munkája és erőszakos halála bármilyen összefüggésbe hozható. Érkezik Stallone, akárcsak Vörösmartynál: