A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Thomas Pynchon: Against the Day

Vintage, London, 2007

Fordította

Greskovits Endre

Copyright © Thomas Pynchon, 2006

A magyar kiadás a Melanie Jackson Agency, LLC engedélyével, a Kátai & Bolza Literary Agents közvetítésével készült.

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Greskovits Endre, 2025

Minden jog fenntartva

Borítókép © Freepik

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Dragon-Túry Melinda

A szöveget gondozta Hradeczky Moni

Borítótervező Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-518-398-2

TARTALOM

EGY
Fény a táj felett

KETTŐ
Izlandi pát

HÁROM
Bilokációk

NÉGY
Ellenfényben

ÖT
Rue du Départ

Mindig éjszaka van, különben nem lenne szükségünk fényre.

THELONIUS MONK

EGY

Fény a táj felett

– Köteleket eloldozni!

– És most derűsen… szépen… Nagyon jó! Felszállásra készülj!

– Szeles Város, megyünk!

– Hurrá! Fölfelé!

Ily élénk kiáltozás közepette emelkedett föl gyors tempóban a reggelbe és kapta el hamarosan a déli szelet a Kellemetlenség nevű hidrogénes léghajó, gondolája hazafias zászlóval burkolva, ötfős legénysége a Véletlen Cimborái nevű, híres repülőklubhoz tartozott.

Amikor a hajó elérte az utazómagasságot, és a földön maradt tereptárgyak mikroszkopikus méretűre zsugorodtak, Randolph St. Cosmo, a hajó kapitánya kijelentette:

– Most pedig mindenki vissza a szokásos feladatához.

Ennek a takaros piros-fehér blézerbe és égkék nadrágba öltözött fiúk lelkesen eleget tettek.

Ezen a napon Chicago városa és az ott nemrégiben megnyílt Amerikai Világkiállítás felé tartottak. Mióta megkapták a parancsot, az izgatott és kíváncsi legénység körében nem nagyon folyt másról a „sustorgás”, mint a mesés „Fehér Városról”, a nagyszerű óriáskerékről, a kereskedelem és ipar alabástromtemplomairól, a szikrázó lagúnákról és az ezer egyéb csodáról, tudományosról és művészetiről, amelyek ott várnak rájuk.

– Te jó ég! – kiáltotta Darby Suckling, amikor kihajolt a biztosítókötelek fölött, hogy megnézze a nemzeti hátországot, amely kavargó zöldben mosódott össze messze odalenn, s lenszőke fürtjei úgy lobogtak a gondola mellett, mint zászló a szélben. (Darby, mint arra hű olvasóim bizonyára emlékeznek, a legénység „csecsemője” volt, és mindenesként is, üdvöskeként is szolgált, valamint a nehéz szopránszólamokat is énekelte, valahányszor ezek a kamasz léghajósok lehetetlennek találták, hogy magukba fojtsanak valamiféle dalt.) – Alig várom! – kurjantotta.

– Amivel most szerzett még öt rosszpontot! – tájékoztatta a füle mellett egy szigorú hang, miközben hátulról váratlanul megragadták, és elemelték a biztosítókötelektől. – Vagy legyen tíz? Hányszor figyelmeztettem már, Suckling – folytatta Lindsay Noseworth, az elsőtiszt, aki híresen türelmetlen volt a lazaság minden megnyilvánulásával szemben –, a pongyola beszéd miatt?

Rég begyakorolt ügyességgel fordította fejjel lefelé Darbyt, és bokájánál fogva lógatta ki a pehelysúlyút a levegőbe – a „terra firma” mostanra könnyen lehetett akár fél mérföldnyire is –, és tovább okította a pongyola kifejezésmód megannyi rossz oldaláról, nem utolsósorban arról, hogy milyen könnyűszerrel vezethet ez szentségtöréshez és még rosszabbhoz. Mivel azonban Darby mindeközben visított a rémülettől, kétséges, hogy hány hasznos gondolat ért valójában célba.

– Most már elég, Lindsay – szólalt meg Randolph St. Cosmo. – A fiúnak dolga van, és ha így ráijeszt, biztosan nem lehet majd sok hasznát venni.

– Rendben, dugó, gyerünk – mormolta Lindsay, és vonakodva a talpára állította a rémült Darbyt.

Elsőtisztként, aki a hajó fegyelméért felelős, humortalan szigorúsággal látta el feladatát, és ezt a pártatlan megfigyelő könnyen láthatta egyfajta monomániának. De tekintetbe véve, hogy lelkes legénysége milyen könnyedén talált ürügyet a heccelődésre – s ez többször is olyasféle „meredek helyzethez” vezetett, amelyben a léghajósok megdermednek a rémülettől –, Randolph általában hagyta, hogy a helyettese indulatosan lépjen fel.

A gondola távolabbi végéből most hosszas csörömpölés hallatszott, amit türelmetlen morgás követett, és ez, mint mindig, arra késztette Randolphot, hogy a homlokát ráncolja és a gyomrához kapjon.

– Csak megbotlottam az egyik piknikkosárban – kiáltott oda Miles Blundell mindenes hajósinas –, amiben a tányérok vannak, úgy látszik… gondolom, nem vettem észre, professzor.

– Talán az ismerős volta – mondta szomorúan Randolph –, az tette láthatatlanná ideiglenesen. – Korholása, bár a gúny határán állt, megalapozott volt, mert Milesnak, noha jó szándék és a kis csapat legjobb szíve jellemezte, időnként zavarok támadtak a motoros képességeiben, ami gyakran felélénkítette, de ugyanolyan sűrűn veszélyeztette is vele a legénység testi épségét. Miközben Miles kezdte összeszedegetni a törött porcelán darabjait, jókedvre derítette Chick Counterflyt, a legénység legújabb tagját, aki egy tartórúdnak dőlve őt figyelte.

– Haha – kiáltotta az ifjú Counterfly –, hé, kutya legyek, ha nem te vagy a legkétballábasabb alak, akit életemben láttam! Hahaha!

Dühös replika formálódott Miles ajkán, de elfojtotta, és emlékeztette magát, hogy a sértés meg a provokáció természetes abban az osztályban, amelyből a jövevény származik, és a fickó egészségtelen múltját kell okolni a beszédmodorért.

– Adjál párat abból a flancos ezüstneműből, Blundell – folytatta most az ifjú Counterfly. – És amikor Chicagóba érünk, keresünk egy „zacit”, éés…

– Felhívom rá a figyelmedet – válaszolta udvariasan Miles –, hogy a Véletlen Cimboráinak jelzését viselő minden evőeszköz szervezeti tulajdon, amelyet a hajó fedélzetén kell használni a hivatalos étkezések során.

– Mintha a vasárnapi iskolában lennénk – mormolta a komisz ifjonc.

A gondola egyik végében, nem nagyon törődve a fedélzeti jövés-menéssel, farkát időnként sokatmondóan a palánkhoz verdesve, orrát Mr. Henry James egyik kötetének lapjai közé dugva egy meghatározhatatlan fajtájú kutya hevert, látszólag az előtte fekvő szövegbe merülve. Amióta a Cimborák egy bizalmas fővárosi küldetés során (lásd A Véletlen Cimborái és a gonosz Féleszű) a Washington-emlékmű árnyékában kimentették az akkor még kölyök Pugnaxet a város rivális kutyafalkáinak összetűzéséből, az ebnek szokásává vált, hogy a Kellemetlenség fedélzetére került minden nyomtatott anyag oldalait megvizsgálja a repüléstudomány elméleti értekezéseitől a kevésbé helyénvaló dolgokig, mint amilyenek például a „ponyvaregények” – bár mintha a saját fajáról szóló meséket jobban szerette volna az emberi viselkedés szélsőséges formáit ábrázolóknál, amelyeket kissé rémesnek talált. A kutyákra jellemző igyekezettel tanulta meg, hogy miképp lapozzon a legfinomabban az orrával vagy a mancsával, és aki megfigyelte e foglalatossága közben, annak észre kellett vennie pofájának változó kifejezéseit, különösen a szokatlanul beszédes szemöldököt, amely mutatta az érdeklődést, az együttérzést és az – ebből elkerülhetetlenül következő – megértést.

A már régi léghajóssegéd Pugnax azt is megtanulta, akár a legénység többi tagja, hogyan feleljen a „természet hívó szavára” a gondola szélárnyékos oldalán, meglepetést keltve ezzel az odalenti népesség soraiban, de nem elég gyakran, sőt nem elég érzékelhetően ahhoz, hogy valaki rögzíteni, még kevésbé hogy rendszerezni kezdje az égi illemhelyről indított támadásokról szóló jelentéseket. Inkább beléptek a folklór, a babona vagy talán – ha az ember nem bánja a definíció tágítását – a vallás birodalmába.

Darby Suckling, miután magához tért az iménti légköri kirándulásból, megszólította a tanulmányait folytató ebet.

– Hé, Pugnax… mit olvasol éppen, öregfiú?

– Rr Rff-rff Rr-rr-rff-rrf-rrf – válaszolta Pugnax fel sem nézve, amit Darby, aki a legénység többi tagjához hasonlóan hozzászokott már Pugnax hangjához, igazából könnyebben, mint az utazásaik során hallott helyi amerikai akcentusokhoz, most így értelmezett: Casamassima hercegnő.

– Á. Valami… olasz regény, lefogadom.

– Témája – tájékoztatta azonnal a mindig éber Lindsay Noseworth, aki hallotta az eszmecserét – a világanarchizmus feltartóztathatatlanul emelkedő hulláma, amely különösképpen nagy méreteket ölt jelenlegi célállomásunkon… fenyegető csapás, amelynek, ezért imádkozom, reményeim szerint nem leszünk közvetlenebbül kitéve, mint jelen pillanatban Pugnax, vagyis mindössze valamely könyv költött szövege által.

A „könyv” szót oly nyomatékkal ejtette, melynek megvetési szintjét talán csak az elsőtisztek tudják megközelíteni. Pugnax szimatolt egy kicsit Lindsay irányába, megpróbálta érzékelni azokat a „szagjeleket”, amelyekhez más embereknél hozzászokott. De mint mindig, ez a szag most is kitért előle. Nyilván van erre magyarázat, bár nem volt biztos benne, hogy ragaszkodjon-e hozzá. Amennyire meg tudta állapítani, a magyarázatok nem olyasmik, amiket a kutyák akarnak, sőt, nem is jogosultak rá. Különösen az olyan kutyák, akik annyi időt töltöttek már idefenn, mint Pugnax, az égben, messze a szagok kimeríthetetlen tárháza fölött, amely az odalenti bolygó felszínén található.

A szél, amely ez idáig állandóan jobbról fújt, kezdett irányt változtatni. Mivel a parancs úgy szólt, hogy késlekedés nélkül haladjanak Chicago felé, Randolph, miután tanulmányozta az alattuk lévő vidék navigációs térképét, felkiáltott:

– Suckling… fel a légsebességmérőhöz… Blundell és Counterfly, készenlétbe a csavarnál.

Ezzel egy olyan meghajtóeszközre utalt, amelyre tudományosabb érdeklődésű ifjú olvasóim emlékezhetnek a fiúk korábbi kalandjaiból (A Véletlen Cimborái Krakataun, A Véletlen Cimboráinak kutatása Atlantisz után), és amely növelte a Kellemetlenség utazósebességét – régi barátjuk, a New Haven-i Heino Vanderjuice professzor találta fel, és egy elmés gázturbina hajtotta meg, amelyben a ballonból egy különleges szeleprendszer segítségével vett hidrogénfelesleg égett el – bár a találmányt dr. Vanderjuice sok riválisa előrelátható módon azzal szólta le, hogy nem jobb az örökmozgónál, amely egyértelműen áthágja a termodinamikai törvényeket.

Miles a maga csekély motoros képességeivel és Chick a maga szemmel látható lassúságával elfoglalta helyét a készülék vezérlőpultjánál, miközben Darby Suckling felmászott a gondola feletti óriási, ellipszoid ballon kötélhágcsóin és köpenyén legfölülre, ahol a légáramlás zavartalan volt, hogy egy Robinson-féle anemométerről leolvassa a pontos szélsebességet, amely megmutatja, hogy milyen gyorsan halad a hajó, és ezt úgy juttatta el a hídra, hogy leírta egy papírra, majd teniszlabdába tette, és kötélen engedte le. Talán emlékeznek arra, hogy az információtovábbításnak ezt a módszerét a legénység akkor sajátította el, amikor rövid, bár nem valami meggyőző látogatást tettek „a határtól délre”, ahol megfigyelték az alantas elemek körében, akik azzal szórakoztatják magukat, hogy fogadásokat kötnek a pelota játék eredményeire. (Azoknak az olvasóknak, akik csak most ismerkednek meg ifjú kalandvágyóink csapatával, azonnal hangsúlyoznunk kell, hogy – talán a még nem nagyon ismert Chick Counterfly kivételével – egyikük sem lépett volna be soha a frontón erkölcsileg mérgező légkörébe, ahogy az ilyen helyeket odalenn nevezik, ha nem létfontosságú ahhoz az információszerző tevékenységhez, amelyre akkoriban a Cimborák Porfirio Díaz elnök belügyminisztériumával szerződtek. Hőstetteik részleteiről lásd A Véletlen Cimborái Ó-Mexikóban.)

Bár a rendkívüli kockázat mindenki előtt nyilvánvaló volt, a feladat iránti lelkesedés varázsköntöst borított Darby manószerű alakjára, és ez mintha megvédelmezte volna, csak Chick Counterfly szarkazmusától nem, aki most a felfelé mászó üdvöske után kiáltott:

– Hé! Suckling! Csak egy tökfej tenné kockára az életét, hogy lássa, milyen erősen fúj a szél!

Ennek hallatán Lindsay Noseworth megrökönyödve vonta össze szemöldökét. Ha beszámítja a fiú szabálytalan hátterét – anyja állítólag eltűnt még csecsemőkorában, apja szégyenletesen kallódik valahol a régi konföderációban –, Counterfly hajlama az indokolatlan sértegetésre akkor is kezdett fenyegetést jelenteni a Véletlen Cimboráinál betöltött próbaidős státuszára, de valójában még a csoportszellemre is.

Két héttel ezelőtt a deltavidék egyik fekete vizű folyójánál, amikor a Cimborák megkísérelték elintézni a harminc évvel korábbi lázadás egy keserű és megoldatlan „ügyletét” – amelyet még mindig nem tanácsos papírra vetni –, Chick egy este halálra rémülve bukkant fel a táborukban, mert egy csapat fehér köntösbe öltözött és vészjósló, hegyes csuklyát viselő éjszakai lovas üldözte, akikben a fiúk azonnal ráismertek a rettegett „Ku-Klux-Klan” tagjaira.

Története, ahogy világosan össze lehetett rakni a kamaszhangot jellemző regiszter hirtelen változásai közepette, amit csak növelt a helyzet veszélyessége, a következő volt. Chick apja, Richard, akit mindenki csak „Dick” néven ismert, és eredetileg északról származott, több évig próbálkozott a régi konföderációban számos üzleti vállalkozással, amelyek közül sajnos egyik sem bizonyult sikeresnek, és amelyek némelyike, ahogy mondani szokták, a fegyház kapuja felé tolta. Végül röviddel annak a fegyveres különítménynek a küszöbönálló érkezése előtt, amely értesült arról a tervéről, hogy eladja Mississippi államot egy Tijuanában székelő titokzatos kínai konzorciumnak, „Dick” Counterfly beleveszett az éjszakába, és fiát egy maréknyi apróval meg egy gyengéd intéssel hagyta ott:

– „Húznom” kell, kölyök… Írj, ha szerzel munkát.

Azóta Chick egyik napról a másikra élt, mígnem Thick Bush városában, amely nem feküdt messzire a Cimborák táborától, valaki ráismert benne a hírhedt és mindenütt keresett északi „szélhámos” fiára, és az azonnali szurokba-tollba hempergetését javasolta.

– Bármennyire szeretnénk is védelmet nyújtani magának – tájékoztatta Lindsay a zaklatott ifjút –, itt, a földön köt bennünket az alapszabályzatunk, amely arra utasít bennünket, hogy soha ne avatkozzunk be azoknak a lenti közösségeknek a jogi eljárásaiba, amelyekkel véletlenül érintkezünk.

– Maguk nem idevalósiak – válaszolta Chick kissé élesen. – Amikor üldöznek valakit, annak a joghoz köze nincs… Ez menekülés, jenki, menekülés, és már itt vannak a seggemben.

– Az udvarias társalgásban – javította ki gyorsan Lindsay –, a „nyakamban” helyénvalóbb, mint a „seggemben”.

– Noseworth, az ég szerelmére – kiáltotta Randolph St. Cosmo, aki idegesen pillantgatott a tábor szélén feltűnt köpenyes és csuklyás alakokra, akiknek égő fáklyái szinte teátrális pontossággal világították meg durva öltözékük hajtásait meg ráncait, és furcsa árnyékokat vetettek a tupelók, ciprusok és hikorifák között. – Nincs helye további vitának… Ennek a fickónak menedéket kell adni, és ha kívánja, ideiglenes tagságot az egységünkben. Idelenn már biztosan nem lesz jövője.

Az éjszaka az álmatlan elővigyázatosság légkörében telt, nehogy a csőcselék fáklyáiból pattogó szikrák a hidrogénfejlesztő készülék közelébe sodródjanak, mert ez pusztító következménnyel járt volna. Idővel azonban a vészjóslóan öltözött bugrisok talán épp ettől a gépezettől való babonás félelmük miatt elpárologtak az otthonuk vagy a törzshelyük felé. Chick Counterfly pedig, tetszett vagy sem, maradt…

A csavar hamarosan olyan sebességre gyorsította a hajót, amely a közvetlen hátszélhez hozzáadódva a földről csaknem láthatatlanná tette.

– Percenként egy mérföldnél is gyorsabban megyünk – jegyezte meg Chick Counterfly a vezérlőpultnál, és nem tudott kirekeszteni a hangjából bizonyos fokú áhítatot.

– Így még sötétedés előtt Chicagóba érünk – vélte Randolph St. Cosmo. – Jól érzi magát, Counterfly?

– Prímán! – kiáltotta Chick.

A szervezet legtöbb „zöldfülűjéhez” hasonlóan Chick is úgy érezte, hogy kezdeti nehézségei nem annyira a sebességgel, mint inkább a magassággal és az ezzel járó légnyomás- meg hőmérséklet-változásokkal vannak összefüggésben. Az első néhány alkalommal zokszó nélkül teljesítette kötelességét, de egy nap rajtakapták, hogy engedély nélkül turkál egy különféle sarki öltözékeket tartalmazó szekrényben. Amikor Lindsay Noseworth kérdőre vonta, a fiú védekezésképpen csak ennyit tudott vacogva kinyögni:

– H-h-hideg!

– Ne képzelje – tájékoztatta Lindsay –, hogy amikor a Kellemetlenség fedélzetére lépett, akkor elmenekült valami alternatív valóságba. Lehet, hogy idefent nincsenek mangrovemocsarak vagy lincselés, de akkor is az adott világ korlátai között kell élnünk, köztük azzal, hogy a hőmérséklet a magassággal csökken. Végül is az érzékenységének ebből a szempontból edződnie kell, és közben – lökött oda neki egy fekete japán kecskebőr kabátot, amelynek hátán élénksárga V. C. TULAJDONA felirat virított – tekintse ezt átmeneti ruhadarabnak, amíg nem alkalmazkodik ezekhez a magasságokhoz, és ha szerencséje van, megtanulja, hogyan alkalmazkodjon hozzájuk spontán módon.

– Dióhéjban – közölte később bizalmasan Randolph. – Fölfelé menni olyan, mint északra menni. – Hunyorogva állt, mintha megjegyzésre várna.

– De – ötlött fel Chickben – ha az ember elég messzire megy észak felé, akkor végül áthalad a Sarkon, aztán megint délnek tart.

– Igen. – A léghajó kapitánya kelletlenül vállat vont.

– Tehát… ha az ember elég magasra megy, akkor megint lefelé fog menni?

– Csitt! – figyelmeztette Randolph St. Cosmo.

– Talán egy másik bolygó felszínéhez közelít? – erősködött Chick.

– Nem egészen. Nem. Egy másik, de földi „felszínhez”. Sajnos gyakran túlságosan földihez. Ennél többet nem szívesen…

– Ezek szakmai titkok – feltételezte Chick.

– Meg fogja látni. Idővel persze.