BRYNNE WEAVER

Leather

& Lark

Bőr és Pacsirta

A mű eredeti címe: Leather & Lark by Brynne Weawer

Fordította: Kamper Gergely

Copyright © Brynne Weaver, 2024

Hungarian translation © Kamper Gergely, 2025

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635805198

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

FIGYELMEZTETÉS

Még ha a Leather & Lark romantikus fekete komédia is, ami remélhetőleg megnevetteti az olvasót a maga minden őrületével együtt, attól még fekete komédia marad. Kérlek benneteket, olvassátok felelősséggel! Ha kérdéseitek vannak az alábbi listával kapcsolatban, feltétlenül keressetek meg a brynneweaverbooks.com-on vagy valamelyik közösségi oldalon (az Instagramon és a TikTokon vagyok a legaktívabb)!

Szemgolyó, de a szemüreg nem, szóval szívesen.

Fogak és fogmelléktermékek.

Lehet, hogy elcsesztem a pizzát meg a sört. A smoothie-t is. Cseppet se bánom.

Hógömbök.

Önkannibalizmus…? Soha életetekben nem hittétek volna, hogy erről fogtok vitázni.

Számos fegyver és éles tárgy, többek között dobónyíl, olló, lőfegyver, fűrész, kés, daráló, szegélynyíró meg egy kis eszköz, amit úgy hívnak, hogy enukleációs kanál.

Levágott ujjak.

Lehet, hogy másként tekintetek majd az epoxigyantával folytatott barkácsolásra.

Karambolok.

A vízbe fúlás változatos formái.

Egy szeretett személy halálos betegsége.

Részletes szexjelenetek, többek közt (de nem kizárólag) szexjátékokkal, fojtogatással, durvasággal, nyilvános szexszel, pegginggel, praise kinkkel.

Szülői felelőtlenség és bántalmazás említése (részletes leírás nélkül).

Gyerekek szexuális bántalmazásának említése (részletes leírás nélkül).

Vallási utalások/trauma.

Szókimondó, színes nyelvezet, beleértve jó sok istenkáromlást. Senki ne mondja, hogy nem szóltam előre!

Sebesült kutya (a sérülés okáról nincs részletes leírás, és garantálom, hogy a kutya jól van!).

Sok hulla… Persze egy bérgyilkos és egy sorozatgyilkos szerelméről szóló könyvben, azt hiszem, ezt amúgy is készpénznek vehetjük.

Azoknak, akik az M&M jégkrémje után jöttek, majd elolvasták az előbbi figyelmeztetéseket, és azt gondolták:

„Azért a pizzát nem gondolja komolyan… ugye…?”

Na, ez nektek szól.

LEJÁTSZÁSI LISTA

Kattints az alábbi QR-kódokra:

ELŐJÁTÉK: Tűz

The Flamingos: I Only Have Eyes For You

ELSŐ FEJEZET: A mélyben

Melanie Martinez: TUNNEL VISION

Ashley Sienna: 444

MÁSODIK FEJEZET: Telitalálat

MISSIO: Underground

Young Wonder: Pulse

HARMADIK FEJEZET: Guillotine

Kiyashqo: Cuz You’re Beautiful

Troye Sivan: BITE

NEGYEDIK FEJEZET: Csíra

PatrickReza: November

Hudsun: Shutdown

ÖTÖDIK FEJEZET: Fonalak

Joji: SLOW DANCING IN THE DARK

POLIÇA: Lay Your Cards Out

HATODIK FEJEZET: Leytonstone

Kevin Olusola: Stay with Me
Snakehips & MØ: Don’t Leave

HETEDIK FEJEZET: Igazság

TroyBoi: Laalach

UNDREAM: Fall Away (feat. Calivania)
Luca: Above the Clouds

NYOLCADIK FEJEZET: Súrlódás

Ex Habit: Who Do You Want
AG: How Soon Is Now (feat. Dresage)

KILENCEDIK FEJEZET: Gajra

Troye Sivan: One of Your Girls
Ellise: Love Made Me Do It

TIZEDIK FEJEZET: Trófeák

Blondfire: Kiss and Collide

Allie X: Downtown

TIZENEGYEDIK FEJEZET: Hologram

MØ: Pilgrim

Ghost Loft: Seconds

TIZENKETTEDIK FEJEZET: In Nomine Patris

Hey Violet: O.D.D.

MØ: Blur

TIZENHARMADIK FEJEZET: Hálózat

Kiyashqo: If You Wanna

The Neighbourhood: Everybody’s Watching Me (Uh Oh)

TIZENNEGYEDIK FEJEZET: Menedék

MARINA: Superstar
Jane XØ: Love Me
Buku: Front to Back

TIZENÖTÖDIK FEJEZET: Jelek

NEVR KNØW: Can’t Forget
You Kehlani: Too Deep

TIZENHATODIK FEJEZET: Zsoltárok

MTNS: Fears
TWO LANES: Never Enough

TIZENHETEDIK FEJEZET: Felfelé

Ellise: Fight!
MARINA: Soft to Be Strong

TIZENNYOLCADIK FEJEZET: Rivaldafény

Kevin Olusola: Don’t Dream It’s Over
Troye Sivan: TALK ME DOWN
RÁADÁSKÉNT A RUINOUS LOVE IS FELKERÜL MAJD A LEJÁTSZÁSI LISTÁRA T. THOMASONTÓL EHHEZ A FEJEZETHEZ!

TIZENKILENCEDIK FEJEZET: Védtelenül

Nick Jonas: Close (feat. Tove Lo)

TroyBoi: Tranquilizer (feat. Adekunle Gold)

HUSZADIK FEJEZET: Mássz!

Madison Beer: Make You Mine

Elvis Drew: Make Me Feel

HUSZONEGYEDIK FEJEZET: Enukleáció

Tape Machines: Arms of Gold (feat. Mia Pfirrman)
Big Data: Dangerous (feat. Joywave) [Oliver Remix]TroyBoi: Back to the Wall

HUSZONKETTEDIK FEJEZET: Vándor

BLVKES: Alone (Slow Edit)
MARGARET WHO: New Religion

HUSZONHARMADIK FEJEZET: Az utolsó védvonal
MARINA: Immortal
MISSIO: Dizzy

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET: Jelenés

Chase Atlantic: Triggered
Grimes: We Appreciate Power (feat. HANA)

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET: Forróság

MISSIO: Twisted
ionnalee: Work
Welshly Arms: Locked

HUSZONHATODIK FEJEZET: Megújulás

Tape Machines: Liability (feat. Astyn Turr)

Troye Sivan: My My My!

MARINA: Believe in Love

UTÓJÁTÉK: Bűvésztrükk

Hailee Steinfeld: Afterlife

RÁADÁS: Szíjak

OMIDO: Troublemaker (feat. Izaya)

Lauv: Love U Like That

ELŐJÁTÉK

Tűz

Lark

– Ezt hívják a tetteid következményének, drágám – mondom, miközben kibontom az Andrew combja közé ragasztott tűzijátékok kanócát.

A kiáltásai éles sikolyokká erősödtek volna, ha nem fojtaná el őket a szájára tapasztott ragasztószalag.

Aki rám néz, nem is gondolná, pedig igaz…

Odáig vagyok a szenvedéséért.

Andrew zokogva dobálja magát a széken. Szélesen rámosolygok, és tovább hátrálok a füvön át a fák felé, odáig, ahonnan még látom a félelmet a szemében, de ahol a vastag törzsek között már biztonságban leszek, amikor magára hagyom a tisztáson. Kétségbeesetten, a ragasztószalagba makogva esdekel. Kapkodó lélegzete párafelhőként gomolyog elő az orrából, hogy aztán a csillagos ég felé induljon tovább.

– Tudod, hogy miért vagy te ott a farkadra ragasztott petárdákkal, én meg itt a kanóccal? – kiáltom oda.

Megrázza a fejét, aztán bólogat, mintha nem tudná eldönteni, hogy melyik válasz vet véget a kínjainak. A helyzet az, hogy tök mindegy, melyik mellett dönt.

– Ha letépném a ragasztószalagot a szádról, valószínűleg azzal indítanál, hogy hű, de mennyire szeretnéd, ha meg tudnék bocsátani, amiért megdugtad Savannah-t az ágyunkban, amikor nem voltam otthon, igaz?

Vadul bólogat, a kiszámítható süketelése a szalagba ragad. Bocsáss meg, kurvára sajnálom, soha többé nem fordul elő, esküszöm, szeretlek… Blablabla.

– Sajnos azonban nem ezért vagyunk itt.

Andrew sűrűn pislogva néz rám, próbálja dekódolni, hogy mire gondolhatok, majd amikor a vigyorom brutálissá válik, pánikba esik. Talán a szavaim teszik, talán a boldog csillogás a szememben. Talán az, ahogy rezzenéstelen tekintettel meredek rá. Vagy talán az, ahogyan nevetek, miközben a hüvelykujjammal a kezemben szorongatott öngyújtó tűzkövét csattogtatom. Talán mindezek együtt teszik, hogy összehugyozza magát. A csillogó vizelet holdsütötte patakokban csorog le csupasz, reszkető lábán.

– Úgy van, édes. Ismerem a titkaidat. Az összeset.

A tekintetemet továbbra is Andrew-éba fúrva lassan közelítek a lánggal a kanóc felé.

– Na, baszd meg, majd elfelejtem! – Hagyom kialudni a lángot.

Andrew megkönnyebbülten, reménykedve engedi el magát.

Reménykedik. Ez aranyos.

Igaz, ami igaz, nem szép tőlem, hogy ilyen szigorúan ítélkezem felette, hiszen valaha én is reménykedtem. Reménykedtem, hogy valami komoly alakulhat kettőnk között.

De naivitás volt a részemről azt hinni, hogy Andrew nekem való a maga kissé rosszfiús kisugárzásával. A két túlságosan is gondosan elhelyezett tetoválás dögösnek hatott. Az örökké kócos frizura amolyan mindent leszarok hozzáállásról árulkodott. Még az sem tűnt gáznak, hogy képtelen volt megmaradni egy állásban, bár fogalmam sem volt, miért. Valami úton-módon meggyőztem magam, hogy igazi lázadó.

Aztán megdugta Savannah barátnőnket, amikor épp nem voltam a városban, és akkor leesett, hogy nem lázadó.

Hanem lúzer.

És ez még nem minden. Miután rájöttem, hogy megcsalt, elloptam a telefonját, és kiderült, mekkorát tévedtem az én állítólagos pasimmal kapcsolatban. Üzeneteket találtam mindenféle lányoknak, akik közül nem egy a zsenge kora folytán még nem tudta, hogy nem bízhat meg egy dögös dobosban, aki azt mondja neki, hogy szép, és azt ígéri, hogy ezentúl ő lesz a mindene. Nem egy egyszerű rosszfiút találtam.

Egy elcseszett ragadozót.

Olyat, aki beosont a védvonalaim mögé. Márpedig sok évvel ezelőtt megfogadtam valamit:

Soha többé!

Amikor az éjszakai égboltra emelem a tekintetem, nem ezt a pillanatot látom. Még csak nem is a düh meg az undor emlékét, amit akkor éreztem, amikor átnéztem Andrew telefonját. A patinás Ashborne Kollégiumi Intézet szürke kőoszlopait látom, a rézzel díszített csúcsaikat, amint az ég felé törnek. Még most, hosszú évek elteltével is fel tudom idézni a rettegést, ami akkor ott lappangott minden egyes lélegzetvételemben. Egy palota volt tele félhomályos szobákkal és gyomorforgató titkokkal. Vár, tele megbánással.

Az Andrew-hoz hasonló ragadozók úgy hemzsegnek ezen a szép bolygón, mint valami kibaszott sáskajárás. Néha mintha nem lenne egy talpalatnyi hely sem, amit még nem fertőztek meg. Az olyan, elvileg szent helyeken sincs tőlük nyugtunk, mint az Ashborne. Szép és grandiózus. Elzárt. Biztonságos. Épp, mint a természetben, néha a legszebb dolgok a legmérgezőbbek.

És Mr. Laurent Verdon, az Ashborne művészeti vezetője? Nos, ő tett néhány igazán szép ígéretet.

Megbánás söpör végig rajtam. Megbánás Mr. Verdon halála miatt. Mondjuk, nem úgy, mint gondolnátok.

Nekem kellett volna megölnöm.

Most pedig a legjobb barátom, Sloane cipeli ezt a terhet a vállán élete végéig, a következményeivel együtt.

Csillogó, fehér fényfoltokat látok, ahogy összeszorítom a szemem, egyre erősebben és erősebben. Mire megint felnézek, a múltat elraktároztam egy biztonságos helyen. Akkor még nem voltam erős. Mostanra viszont minden más lett.

A ragadozók szép ígéreteket tesznek, az enyém viszont egyszerű, én nem kertelek.

Soha!

Többé!

Lehet, hogy nem lesz szép, de megteszek minden tőlem telhetőt, hogy amit megfogadtam, azt látványosan hajtsam végre.

Mélyet szippantok az őszi levegőből, szinte megtisztulok tőle. Aztán Andrew-ra mosolygok, és addig turkálok a táskámban, amíg meg nem találom a hordozható hangszórót, amit azán összekapcsolok a telefonommal.

– A hangulat nagyon fontos az ilyen pillanatokban, nem gondolod? – kérdezem, miközben elindítom a Fireworköt Katy Perrytől, majd feltekerem a hangerőt.

Kiszámítható? Igen.

Tökéletes? Szintén igen.

A dalt én is énekelem, és meg sem próbálom elrejteni a széles mosolyomat. Andrew-nak ugyan nincs esélye, hiába emleget ilyesmit Katy, de az egy pillanatig sem kétséges, hogy ott lesz benne a szikra.

– No de most már csapjunk bele a lecsóba! Te is tudod, hogy mit tettél. Én is tudom. Mindketten tudjuk, hogy nem engedhetlek el. Ahogy mondtam, drágám! – kiabálom túl vállrándítva a zenét. – Következmények.

Andrew megint kétségbeesetten nyüszíteni kezd, én pedig meggyújtom a kanócot.

– Csaó, drágaságom! Nem volt semmi! – kiáltom hátra a vállam fölött, és beveszem magam az erdő biztonságába.

Andrew sikolyai csodás harmóniává állnak össze a zene crescendójával, amihez a tűzijáték szolgáltatja a ritmusszekciót. A szenvedése színes szikrák kavalkádja, ragyogó fények játéka, mennydörgésszerű hangok díszsortüze. Igazság szerint egyáltalán nem érdemel ilyen meseszép halált. Micsoda mázlista!

Ez valami kibaszottul fenséges!

Nem igazán tudom, hogy mikor maradnak abba Andrew sikolyai, mivel időközben egymás után lépnek működésbe a legélesebben sípoló rakéták. Na, azok aztán jó hangosak.

Amikor a durranásoknak vége szakad, és az utolsó szikrákból sem igen marad több hullócsillagoknál, kilépek a tisztásra. Salétrom, kén és égett hús szaga száll fel a tisztás közepén heverő megfeketedett, füstölgő testből.

Óvatosan odalépek hozzá. Nem tudom, lélegzik-e még, és nem áll szándékomban megfogni a pulzusát. Neki, mondjuk, amúgy is teljesen mindegy. Azért egy darabig csak nézem, miközben a zene továbbra is bömböl mögöttem a fűben hagyott hangszóróból. Talán az élet jeleit keresem. Egy átlagos embernek lelkifurdalást vagy szomorúságot kellene éreznie, ugye? Végtére is két évig szerettem. Vagy legalábbis azt hittem. Utólag mégis egyedül az bosszant, hogy nem láttam meg hamarabb a valódi Andrew-t.

Még a megbánásnak ezt az apró morzsáját is gyorsan elfojtja az elégedettség érzése. A megkönnyebbülés. Van abban valami erő, ha az ember rátalál egy titokra, aztán felrobbantja egy nagy, csoda szép, ragyogó fénygömbben. És megtartottam, amit megfogadtam. Senki más nem szenved, csak azok, akik rászolgáltak. Magam gondoskodtam róla. Ha egy lélekre strigula kerül az elvett életekért, akkor ezt a strigulát nem viselheti senki más, csak én.

Soha többé!

Halk nyögés bújik elő a zene mögül. Először nem is hiszek a fülemnek, de aztán a nyögés megismétlődik, és párafelhő száll fel vele.

– Azt a kurva, szívem! – mondom egy csodálkozó nevetést követően. A szívem dörömböl a bordáim alatt. – Döbbenet, hogy még élsz!

Andrew nem felel. Nem tudom, hall-e egyáltalán. A szemét szorosan becsukja, a bőre elszenesedett, kilátszik alóla a hús, az égett szélű sebekből szivárog a vér. Le sem veszem a szememet a nyitva maradt szájból áramló ködről, úgy turkálok a táskámban, amíg meg nem találom, amit keresek.

– Remélem, tetszett a műsor. Fantasztikus produkció volt – mondom, miközben kiveszem a pisztolyt a tokjából, és Andrew homlokához nyomom. Újabb halk nyögés kóvályog az éjszakában. – Sajna a ráadáshoz nem hoztam elég tűzijátékot, úgyhogy kénytelen leszel a képzelőerődre hagyatkozni.

Meghúzom a ravaszt, és egy végső robbanást követően eggyel kevesebb sáska él a világon.

És csak egyvalamit érzek.

Azt, hogy kurvára legyőzhetetlen vagyok.

A MÉLYBEN

Lark

– Ne tartsd vissza a lélegzeted! – kiáltom a süllyedő autóba zárt férfinak, aki az ablakon dörömbölve esdekel kegyelemért. – Vágod?

Szerintem nem hallott. Persze nem baj. Mosolyogva integetek, miközben a másik kezemmel ráfogom a pisztolyomat arra az esetre, ha az ablak megadja magát, és a férfinak sikerül kimásznia rajta.

Szerencsére az emelkedő víz nyomása gyakorlatilag lehetetlenné teszi a menekülést, és alig pár pillanat kell hozzá, hogy az autó teljesen víz alá merüljön. Buborékok törnek fel a fekete vízben, miközben az autó a Scituate-tározó finom hullámai alá siklik. A fényszórók a csillagok felé mutatnak, és vibrálni kezdenek, ahogy az elektromosság lassan megadja magát a víznek.

– Na, basszus!

Ez nem jó.

Igazából elég menő. Azért közben jókora nyűg.

Az ajkamat harapdálva figyelem, amíg a fény végképp kialszik, és a felszín elcsöndesedik. Amikor már nem marad afelől kétségem, hogy így is marad, előveszem a mobilomat, és megnyitom benne a telefonkönyvet. A hüvelykujjam Ethel száma fölött állapodik meg. Mindig őt hívom, ha valami elcsesződik. Igaz, ami igaz, egy négykerekű koporsó egy tó mélyén jócskán túlmegy az elcsesződés szokásos definícióján, aztán meg az időzítés eleve lehetetlenné teszi, hogy Etheltől kérjek segítséget.

Felsóhajtok, és inkább az eggyel följebb lévő számot hívom.

Két csengetés után felveszi.

– Én Pacsirtám! – csiviteli a vonal túlvégén a mostohaapám.

A szememet forgatom, de mosolygok, amiért a gyerekkori becenevemet használja.

A hangomból sütő fáradtság lehet az első jele, hogy valami nem stimmel, amikor azt mondom:

– Szia, apu!

– Mi baj, drágaságom? Minden rendben?

– Persze…

– Valaki a szőnyegre rókázott? – kérdezi. Okkal feltételezem, hogy ő is a gallér mögé dobott már pár pohárkával a halloweeni buliján, ha nem esett le neki egyből a lüktető basszus meg a ricsaj hiánya a háttérben ott, ahol én vagyok. – Reggel az lesz az első dolgom, hogy keríttetek Margarettel takarítókat. Ne is törődj vele, édes!

Egy utolsó, elátkozott buborék tör elő a tó mélyéről, mint valami felkiáltójel.

– Hm, nem éppen ilyen takarítókra lenne szükségem…

A vonal végén csend lesz.

Nyelek egyet.

– Apu…? Ott vagy még?

Ajtó csukódik nála a háttérben, elfojtja a nevetést, a hangokat, a zenét. A következő pillanatban a mostohaapám bizonytalan légzését hallom. Szinte látom magam előtt, ahogy a homlokát masszírozva reménytelenül igyekszik egy kis nyugalmat kényszeríteni magára.

– Lark! Mi a faszom? Jól vagy?

– Igen, minden teljesen oké – válaszolom, mintha valami apróságról volna szó, nem pedig egy összegyűrt, véres pólót szorítanék a homlokomhoz, amelyen mély seb lüktet. A mosolyom már-már eszementnek hathat. Feltehetőleg a Harley Quinn-jelmezem és a közel húsz réteg smink sem igazán segít, szóval gondolom, több okból is hálás lehetek, amiért senki nincs a közelben. – Megoldom, elég, ha megadod a számot.

– Hol vagy? Sloane művelt valamit?

– Dehogy, szó sincs róla – mondom határozottan, a mosoly azonnal lefagy az arcomról. Bár nem örülök, amiért azonnal arra a következtetésre jut, hogy a legjobb barátnőm tett valamit, visszanyelem az ingerültségemet, és nem szabadítom rá. – Sloane valószínűleg bekucorodott otthon egy malac könyvvel meg a démoni macskájával. Elutaztam hétvégére. Nem vagyok Raleigh-ben.

– Akkor hol vagy?

– Rhode Islandben.

– Az istenit neki!

Tudom, hogy mire gondol. Hogy túl közel vagyok egy ilyen természetű elbaszáshoz.

– Őszintén sajnálom. Az autó… – keresem a megfelelő szavakat, hogy beszámoljak a történtekről, de egyetlenegy jut eszembe: – …elsüllyedt.

– A te kocsid?

– Nem. Az enyém… – Hátrapillantok a vállam fölött az Escalade-re, és összetört fényszórók néznek vissza rám. – Mondjuk, az enyém is látott szebb napokat.

– Lark…

– Apu, megoldom. Tényleg csak a takarító száma kell. Ideális esetben olyan, akinek van vontatója. Meg esetleg búvárfelszerelése.

Apám nevetése üres.

– Te hülyéskedsz!

– Melyik részével kapcsolatban?

– Remélem, az egésszel.

– Hát – mondom a sziklás parton áthajolva, hogy lepillanthassak a vízre –, talán olyan is megteszi, akinek csak egy légzőpipája van. Annyira nem lehet mély.

– Atyaisten, Lark! – Lemondó sóhaj érkezik a vonal túlvégéről. Rühellem azt érezni, hogy csalódott bennem. Mintha itt állna mellettem a jól ismert tekintetével, amiről süt, hogy szeretné, ha ügyesebb lennék, de nem akarja összetörni a szívemet azzal, hogy ezt hangosan is kimondja. – Hát jó – szólal meg végül. – Megadom egy Leviathan nevű cég számát. Egy kódot kell majd kapniuk tőled. Viszont semmi esetre se áruld el a nevedet! A telefonban sem, és akkor sem, ha megérkeznek. Igaz, hogy profik, de veszélyes emberek, drágaságom. Félóránként írj rám, amíg hazaérsz, tudnom kell, hogy minden rendben. Világos?

– Persze.

– És ne mondd meg a neved!

– Vágom. Kösz, apu.

Hosszú csönd ereszkedik ránk, mire megint megszólal. Talán többet is szeretne mondani, talán számon akar kérni, feltenni pár kellemetlen kérdést. De aztán ezek mégis elmaradnak.

– Szeretlek, drágaságom. Vigyázz magadra!

– Én is szeretlek. És vigyázok.

Amint letesszük, üzenetet kapok a mostohaapámtól egy telefonszámmal és egy hatjegyű kóddal. Amikor felhívom a számot, udvarias, gyakorlatias női hang veszi fel, és elkéri az adatokat. A kérdései lényegre törők, a válaszaim minimalisták. Megsérült? Nem igazán. Hány halott van? Egy. Különleges kérés a takarítás során? Búvárfelszerelés.

Miután tájékoztatott a feltételekről és a fizetés módjáról, leteszem, aztán megint az Escalade-em felé fordulok. A hűlő motor csendesen kattog a motorháztető alatt. Várhatnék a kocsiban, ahol meleg van, de inkább nem. Ez a karambol végleg kicsinálja az amúgy is elcseszett alvási ritmusomat, szóval semmi szükségem arra, hogy bekucorodjam a roncsba, és mindenféle rémálmokat varázsoljak elő. Azért így is minden következményt megért, hogy végignézhettem, ahogy az a szardarab ragadozó a tározó mélyére süllyed.

Újabb sáskát irtottam ki.

Amikor egy providence-i barátom megemlítette a pletykát, miszerint a húga gimijében van egy perverz tanár, nem telt sok időbe, és már be is kapta a csalit a kamuprofiljaimon. Hamarosan már képeket kért, és könyörgött, hogy találkozhasson „Gemmával”, a kamasz alteregómmal. Gondoltam, miért ne. Hazamehetek látogatóba, kereshetek magamnak egy halloweeni bulit, aztán lerendezhetem a kártevőt. Végül is mondhatom, hogy sikerrel jártam, bár nem állt szándékomban beletaszítani Mr. Jamie Merricket a vízbe. Csak le akartam szorítani az útról, arcba lőni, keresni egy megfelelő trófeát, amit magammal vihetek, aztán otthagyni az út mentén, mint egy darab szemetet. Sajnos gyorsan rájött, hogy bajban van, és kis híján meglógott. Ezek szerint levonta a következtetést a kereke kilövésére tett sikertelen kísérletemből, miután nem akart lehúzódni. Gyaníthatóan az sem segített, hogy őrült kacajjal lóbáltam a pisztolyt a lehúzott ablakban.

Talán meglepőnek hat, de nem különösebben nehéz megúszni, ha az ember lelő valakit egy félreeső úton, aztán rögtön el is hajt. A gondot ezúttal az jelenti, hogy az én kocsim darabkái ott maradtak az övén.

Másfelől viszont azzal, hogy a tóba taszajtottam a seggfejet a kocsijával együtt, lényegesen drámaibb hatást keltettem.

– A végén úgyis minden jóra fordul – suttogom, miközben egy érmével lecsavarozom a hátsó rendszámtáblámat.

Az elülső rendszámtáblából egy roncsolódott fémlemez lett, amit már korábban összeszedtem az út mellől. Amikor ezzel végzek, kicibálom a kabátomat az Escalade-ből, és felveszek egy szürke melegítőnadrágot a rövidnacimra meg a neccharisnyámra. Miután a pisztolyom a tokjával együtt biztonságos helyen lapul a táskámban, kiveszem a papírokat a kesztyűtartóból, aztán a vállpántot átvetem magamon, és becsapom az ajtót.

Egy pillanatig csak állok ott a meredek, köves partszakaszon, ahol Jamie kocsija megcsúszott, és a túlvilágra repítette. Tisztán látom magam előtt az arcát, ahogy a lámpáim fénye megvilágította közvetlenül a karambol előtt. Tágra nyílt szem, benne pánik. Göndör szőke haj. Néma sikolyra nyíló száj. Rettegett. Tudta, hogy meg fog halni, de gőze sem volt, hogy miért.

Rosszul kellene éreznem magam miatta?

Mert nem érzem rosszul magam. Egyáltalán nem.

Sűrűn pislogva űzöm el a még mindig az ereimben lüktető elszánt dühöt, és mosolyogva pillantok az előttem elterülő hullámsírra.

– Néha a karmának szüksége van egy kis csajos segítségre, nem gondolja, Mr. Merrick?

Elégedett sóhajjal közelebb lépek a vízhez.

Ráírok a mostohaapámra, hogy minden oké, és beállítom a visszaszámlálást a következő üzenetig. Aztán felmászom a kövekre, és keresek egy helyet, ahonnan belátom az utat. A kapucnimat a copfomra húzom, minden tagom fáj az ütközéstől. Lefekszem az egyik gránitsziklára, és az eget bámulom. Tökéletes helyszín arra, hogy várjak.

És én várok.

Majdnem három teljes órát.

Időnként el-elhalad arra egy autó, engem azonban nem láthatnak meg a sziklák árnyékába húzódva. Senki sem áll meg, hogy ránézzen az Escalade-re. Mielőtt végleg megadta volna magát, sikerült úgy leparkolnom a tóra merőleges árok partján, hogy hacsak valaki nem fordul be a kevésbé forgalmas útra, és nem nézi meg magának alaposabban, nehéz lenne észrevenni a horpadásokat. Így hát amikor egy dübörgő motorú, öreg autó előbb lassan közelít, aztán megáll a SUV-m mellett, azonnal észreveszem. A szívem vadul kalapál, de maradok a sziklák között, onnan nézem, hogy mi történik.

A telefonom rezegni kezd, ismeretlen számról érkezik üzenet.

Megjöttem.

– Kurta és lényegre törő – mormogom magamban, aztán felegyenesedem.

Kicsit forog velem a világ, és eleinte nemigen akar megtartani a lábam, de sikerül összekapnom magam, és elindulok az autó felé.

Leáll a motor. A táskát a testemhez szorítom, a fél kezemet benne tartom, az ujjaim a pisztoly hűvös markolatán nyugszanak.

Amikor az út közepén megtorpanok, csikorogva kinyílik az ajtó, és egy férfi száll ki fekete búvárruhában. Maszk fedi az arcát, csak a szemét és a száját látom. Erős testfelépítésű, de ahogy közeledik felém, minden mozdulata könnyed.

Szorosabban fogom a pisztolyt.

– A kódot! – mordul rám.

A szabad kezemmel megdörzsölöm a fejemet, és igyekszem felidézni a számsort, amit számtalanszor elismételtem magamban, amióta megkaptam a mostohaapámtól. Így, hogy ez a furcsa ember rám meredt, egy pillanattal tovább tart, mint kellene.

– Négy, kilenc, hét, nulla, hat, kettő.

A holdfény nélküli éjszakában alig látom a férfi szemét, mégis érzem, ahogy a tekintete tetőtől talpig, oda-vissza végigsiklik rajtam.

– Megsebesült – mondja félig suttogva, mintha szántszándékkal azt a hatást akarná kelteni, hogy kavicsot nyelt.

– Mi a…?

Közelebb jön. Hátrálni kezdek, de talán ha hármat lépek, mielőtt elkapja a csuklómat. Nem is gondolok többé a pisztolyomra, ahogy a tenyere felmelegíti a hűvös bőrömet.
Az érintése határozott, mégis gyengéd, miközben a másik kezével felkattint egy zseblámpát, és a homlokom felé fordítja.

– Összevarrni! – Csak ennyit mond.

– Oké… Hát az épp nem volt aktuális – felelem.

Ezzel kiérdemlek egy elégedetlen mordulást, mintha kész hülye lennék, amiért nem varrattam össze a sebet a saját fejemen.

Gyorsan megpróbálom kirántani a kezem, de erősen tart. Kicsavarni is hiába szeretném – csak még szorosabban markolja a csuklómat, aztán belevilágít előbb a bal szemembe, majd a jobba, végül megint a balba.

– Eszméletvesztés? – kérdezi.

Amikor összehúzom a szemem, és ki nem mondott kérdés gyanánt összeráncolom a homlokom, megkocogtatja a fejemet a zseblámpájával.

– Au…

– Eszméletvesztés? – ismétli meg, a hangja parancsoló, pedig alig hangosabb annál, mint hogy suttogásnak lehessen nevezni.

– Mármint elájultam-e? Nem.

– Hányinger?

– Kicsit.

– Agyrázkódás – közli, az ellentmondást nem tűrő hangja pecsétet nyom a diagnózisra.

Elengedi a csuklómat, mintha csak fertőző lennék, aztán megfordul, és a kereszteződéshez vonul, ahol egy stoptáblával mit sem törődve telibe kaptam Jamie Merrick kocsiját.

Utánabotorkálok, miközben a zseblámpájával az aszfaltot fürkészi. Nem árulja el, mit keres, de felteszem, az autók karambol után hátramaradt darabjai érdeklik.

– Soha nem volt még agyrázkódásom. Kómába eshetek? – kíváncsiskodom közvetlenül a sarkában haladva.

– Nem.

– Maga szerint vérzik az agyam?

– Nem.

– De mitől olyan biztos ez? Orvos?

– Nem.

– Akkor jó, mert elég csúnyán beszél a betegekkel.

A férfi gúnyosan fúj egyet, de nem fordul meg. Amikor hirtelen megtorpan, kis híján lefejelem a hátát. Olyan közel vagyok hozzá, hogy érzem a halvány tengerszagot a búvárruhán. Nem kell hozzá különösebb fantázia, hogy elképzeljem a kettőnket elválasztó vékony, szintetikus anyag alatt lapuló vaskos izomkötegeket. Vajon érdemes azon elmélkednem, hogy szörfözik-e, vagy hogy milyen lehet, amikor lefejti magáról a csuromvizes szövetet a parton? Valószínűleg nem. Mégis ezen elmélkedem.

Erőnek erejével ráveszem magam, hogy ne az idegesítően sportos testét nézzem magam előtt, és inkább a zseblámpája csóvájára irányítom a figyelmemet, ahogy komótosan ide-oda söpör az út két szélén húzódó árkok között.

Maga elé világít, aztán földbe gyökerezik a lába, mintha csak csapdába ejtené egy gondolat, ami nem hagyja nyugodni.

És minél tovább áll ott, annál könnyebb nem elfelejteni, hogy voltaképpen egy fasz.

Kétségkívül nem vagyok épp százas, és kicsit lassú a felfogásom, mégis viszonylag hamar tisztázom magamban a tényeket – ez a fazon egy félszavakban kommunikáló pöcsfej, aki nem ért semmihez, mégis egyetlen mordulással diagnosztizált, aztán úgy tett, mintha egyáltalán nem is lenne miért aggódnom.

Azt mondta, agyrázkódás.

– Mi van, ha…

– Ivott? – fordul felém.

Hunyorogva nézek rá. Düh parázslik a mellkasomban.

– Hogy mi van?

– Ivott?

Közelebb hajol. Az arcunk centikre van egymástól. Az eleve fortyogó haragom közel jár a robbanásponthoz, amikor mélyen beszívja a levegőt az orrán keresztül.

Két kézzel ellököm magamtól. Jesszusom! Mintha egy márványszobrot akarnék feldönteni. Kilép a személyes buborékomból, de csak mert ki akar lépni, és nem azért, mert én kényszerítettem volna rá.

– Nem, nem ittam, maga kurta-furcsa seggfej! Egyetlen korty alkohol sincs bennem.

Megint mordul egyet.

– Nos? Érzett rajtam piaszagot, amikor belemászott az arcomba, és a leheletemet szaglászta, mint valami pszichopata?

Ezzel kiérdemlek egy mordulást.

– Pontosan. Szóval kösz a tök fölösleges beszólogatást, Béna Batman – mondom fitymálón intve a neoprén kezeslábasra –, de soha nem iszom, ha vezetek. Meg hát egyébként sem igazán.

A következő hördülés egészen úgy hat, mintha megkönnyebbült volna.

– Jó.

– És nem árt, ha tudja, amúgy imádni való vagyok részegen. Piásan sem szoktam baleseteket okozni.

– Baleset! – mordul, és bár ez csak egyetlen szó, nehéz nem hallani a gúnyt a hangjában. – Nincs féknyom.

Kuncogok.

– M… Milyen féknyom?

Éles, frusztrált sóhaj szakad ki belőle.

– Fék… nyom – vicsorogja, én pedig megköszörülöm a torkom, hogy ezzel próbáljam többé-kevésbé leplezni, mennyire szórakoztat a dolog. – Látnom kellene a féknyomokat ott, ahol próbált megállni.

Ezúttal már nem bírom visszatartani, és hangosan felnevetek. És bár Béna Batman maszkot visel, a bőrömön érzem az átható tekintetét.

– Ránézésre valószínűleg egy kő alatt él a többi szalamandrával, de ez egy filmből van. A Vaskabátokból. Féknyomok. Tudja, Simon Pegg meg Nick Frost van benne… Timothy Daltont a végén felnyársalja a templomtorony a minifaluban. Nagyon vicces.

Hosszú csend következik.

– Jaj, már! A leghosszabb mondatban, amit ezzel a rekedt Béna Batman-suttogással összehoz, féknyomokat emleget, és azt várja tőlem, hogy ne nevessek?

– Nem valami nagy dumás – jegyzi meg egy másik hang a sötétben.

Valami mozdul a jobb oldalamon. Mielőtt odafordulhatnék, Batman elkapja a derekamat, és maga mögé tol. A táskám leesik a földre, az arcom pedig a Batman háta képezte, neoprénnel borított kőfalnak koppan.

– Azt a kurva…

– Tedd le azt a pisztolyt, tesa! Én vagyok – fojtja belém az új hang a trágár szavak feltörni készülő áradatát.

A jövevény kurtán felnevet, Batman pedig lazít a szorításán. Most, hogy már nem forog velem a világ, lassan összerakom, hogy mi is történt. Mintha valamiféle ösztön vezérelné, közém és a veszély forrása közé állt.

Amikor kilesek Batman válla mögül, újabb maszkos férfit látok pár méterre tőlünk. Magasba emelt kézzel jelzi, hogy megadja magát, de a tartása könnyed, bár a védelmezőm pisztolyt szegez a mellének.

Az én pisztolyomat.

– Az az enyém, faszfej! Adja vissza!

Béna Batman csak mordul egyet, miközben leengedi maga mellé a pisztolyt, hiába kocogtatom a karját.

– Nem – mondja, aztán elvonul.

Otthagy a sötétben, és elindul a jövevény felé. A táskám ott hever előttem a földön, úgy látszik, a neszesszeremet nem cipzáraztam be, mert a komplett sminkkészletem szétszóródott az aszfalton. A két férfi egymással sutyorog, miközben a kevéske fényben összekaparom a cuccaimat. Csak egy-egy félmondatot sikerül kiszűrnöm. Elvontatni a kocsiját… Hulla a tóban… Biztos telefonált. Csak egy szerencsétlen baleset…

Szerencsétlen baleset.

Az arcom felforrósodik a vastag, fehér sminkréteg alatt. Borzasztóan szeretném a képébe vágni az igazságot, de annyira, hogy a torkom is elszorul, mégis visszanyelem, és inkább azzal foglalom el magam, hogy mindent visszadobáljak a táskámba. Közben azért haragos pillantásokat vetek a két férfi irányába, amiket ők persze nem látnak.

Különben is, mit számítana, ha helyre tenném őket? Ezek profi takarítók. Nálam sokkal rémisztőbb és veszélyesebb emberek után tesznek rendet. Egészen biztos vagyok benne, hogy láttak már mindent a valódi balesetektől egy csomó más rémségen át a kínzásig. Mi baj lenne belőle, ha megtudnák az igazat?

Viszont nem kockáztathatom meg, hogy egy ilyen vallomás visszajusson a családomhoz. Nem feltétlenül a legmakulátlanabb vagy a legtisztább emberek, de megvan köztük a magam szerepe, és bár a káosz ügynöke elég jól beleillik az elképzeléseikbe, a gyilkos már egyáltalán nem.

Sugárzó mosolyt tapasztok hát az arcomra, a vállamra kapom a táskámat, és odavonulok hozzájuk.

– Nem szívesen zavarom meg a fapados szuperhősök sutyorbuliját, de nem gondolják, hogy lassacskán munkához kellene látniuk? Négy óránk és huszonkét percünk van napkeltéig – mondom, miután egy gyors pillantást vetek az órámra. Amikor felnézek, az új faszi félrebillentett fejjel néz rám, mint akit meglepett, hogy milyen gyorsan számoltam fejben. Valószínűleg joggal, mivel minimum kételkedhetett bennem az első benyomásokból kiindulva. Batman összehúzott szemmel méreget a maszkja mögül. Kihúzom magam, és felszegem az állam, ezzel védekezve a várható beszólása ellen. – Na? Minél hamarabb túlesünk ezen, annál hamarabb búcsút inthetünk egymásnak mindörökre.

– Részemről rendben, Balfék Barbie – csattan fel az én búvárruhás Sötét Lovagom. Halvány akcentust vélek felfedezni a beszédében, hiába próbálja rejtegetni, bár nem igazán tudom kitalálni, honnan jöhet.

– Aztán meg ne fulladjon nekem, Béna Batman! Mihez kezdene Rhode Island a példamutatóan udvarias ügyfélszolgálat és az empatikus orvosi diagnózisai nélkül?

Az új faszi felhorkan, én meg karba teszem a kezem, és farkasszemet nézek Batmannel, ami érzésre nagyjából hat évig tart. Végre megadja magát, és a tokjába csúsztatott pisztolyomat odalöki a segédjének azzal a szigorú utasítással, hogy nem adhatja vissza nekem. Aztán sarkon fordul, és visszamegy a kocsijához a búvárfelszereléséért.

Az új faszival némán nézzük, ahogy a mogorva társunk ellenőrzi a tartályt, aztán az egész cuccot levonszolja a partra, ahol a csizmáját uszonyra cseréli, majd lebukik a fekete vízbe.

– Conor vagyok – mondja az új faszi, és úgy nyújt kezet, hogy közben egy pillanatra sem fordítja el a tekintetét a tóról.

– Baró Barbie – felelem, ahogy megrázom a kezét. – Más néven Harley Quinn, de csak egyetlen éjszakát tervezek így tölteni.

– Gondoltam. Menő a sminkje.

– Kösz. Nem tudom, hogy a barátja is annak találja-e. Mindig ekkora pöcs?

– Többnyire. Igen.

– Szuper.

– Általában beszólogatósabb, kekecebb pöcs. Ma éjjel csak olyan sima pöcs.

– Ezek szerint pöcsség tekintetében igazán sokoldalú. Jó tudni.

Conor kuncog egy sort, aztán felém nyújtja a pisztolyt, de nem engedi el, amíg a szemébe nem nézek.

– Ne csináljon hülyeséget!

– Becsszó!

– És ha bárki bekavar, lője le! – mondja Conor.

Bólintok, ő pedig elengedi a fegyvert. Lassú, óvatos mozdulattal húzom ki az ujjai közül. Még egyszer végigmér, aztán megfordul, és elindul a kihalt úton.

– És ha a barátja kavar be nekem? – kiáltok utána.

– Őt meg aztán végképp lője le! Csak a térdkalácsára célozzon! A többi testrésze még hasznos lehet.

Mosolyogva a táskámba dugom a pisztolyt, majd a tóra fordítom a figyelmem. Látom a vízálló zseblámpa halvány fényét a fodrozódó felszín alatt. Nem telik el sok idő, amikor közeledő motor zaját hallom, és egy vontató jelenik meg az Escalade mellett. Conor hatékony mozdulatokkal rákapcsolja a kocsimat, aztán a partra siet, és ott várja a társát.

Pillanatokkal később egy holttest emelkedik a felszínre, nyomában az én goromba Sötét Lovagommal.

A szívem vadul kalapál, amikor kiköpi a reduktort, majd átkarolja a hullát, hogy a partra vonszolhassa. Azon kapom magam, hogy a táskám szíjával babrálok, miközben azt figyelem, mit csinál. Kurta ismeretségünk alatt a pillantása mintha billogot égetett volna a bőrömbe. Ilyen messziről nem is láthatom a tekintetét a sötétben, mégis érzem, ahogy metszőn hasít belém, akár egy láthatatlan penge.

Miért nem tök mindegy, hogy hogyan néz rám? Hogy mit gondol? Semmit sem tud rólam, sem arról, hogy mi ez, és miért kellett megtörténnie. Gőze sincs, milyen fogadalmat kell megtartanom.

– Ez csak egy kikúrt idegen – mondom magamnak hangosan, merthogy a gondolat már nem elég. – Soha többé nem találkozol vele.

Teszek pár lépést előre, hogy jobban lássam, ahogy Conor segít a partra húzni a hullát, aztán Batman kimászik a vízből, és a kövekre dobja a felszerelését. Amikor végzett, az ölükbe kapják Merrick földi maradványait. Conor fogja az ernyedt lábát, Batman pedig a karját. Pár nyögés és kisebb botlás árán kijutnak az útra, ahol ledobják a holttestet a lábam elé.

Egy hosszú pillanatig csak a ziháló lélegzetük hangja hallatszik.

A két férfi engem néz. Én őket nézem cserébe. A csend vastag függönye ereszkedik közénk. Mintha azt várnák, hogy dalra fakadok, és azzal a lendülettel táncra is perdülök, de elfelejtettem a szöveget. A koreográfiára sem emlékszem, és fogalmam sincs, mit kellene tennem.

Conor félrebillenti a fejét, engem pedig arcul üt a felismerés.

A szívemre szorítom a kezem, és az előttem heverő hulla felé intek.

– Ó… édes istenem… Ez annyira rettenetes… Mit tettem?!

Továbbra is marad a csend. Bagoly huhog az erdő sötétjében.

– Micsoda tragédia… – folytatom, a száraz szempilláimmal verdesve. – Olyan szomorú… Sosem bocsátom meg magamnak.

– Édes Jézus, baszki! – morogja halkan Batman. – Jellemző.

– Hogy mondja?

– Jellemző – ismétli meg, és közelebb lép, úgy mered rám. – Valakinek a tökéletes kis hercegnője vagy, aki a szó szoros értelmében leszarja ezt a szerencsétlent, aki a pusztító tornádója útjába került.

Tiltakoznék Merrick állítólagos ártatlanságát illetően, de Conor Batman mellére teszi a kezét, hogy megkísérelje lecsillapítani.

– Hé, öregem, ne már…

– Mindig mástól várod, hogy megjelenjen, és eltakarítsa a kibaszott rumlit utánad – folytatja Batman a megint felerősödő akcentusával. – Egyetlen karcolás nélkül libegsz végig az életen, és tök mindegy, ki kerül az utadba.

Egy pillanat alatt szelem át a kettőnk közti távolságot. Olyan közel állok meg hozzá, hogy a sós víz szagát elnyomja a lehelete édes, mentolos illata. A pillantásom minimum halálos, ahogy a maszkos arcába bámulok.

– Megfelel, ha most emlékeztetlek rá, hogy az ügyfeled vagyok? Vagy később alkalmasabb lenne? Ez a munkád, elfelejtetted?

– Nem az.

– De azt hittem, hogy takarító vagy, bazmeg.

– Rosszul hitted, Balfék Barbie.

– Akkor mit keresel itt?

– Nincs választásom, bazmeg!

Batman hátat fordít nekem, aztán lehajol, hogy felvegye Jamie ernyedt karját. Végül hangos nyögéssel a vállára dobja a hullát. Amikor szikrázó tekintettel közelebb húzódik hozzám, meg sem rezzenek, pedig a szívem minden dobbanásával majdnem megrepeszti a csontjaimat.

– Nem ismersz engem – sziszegem.

A tekintete égeti a bőrömet.

– És nem is akarlak – vágja oda.

Figyelem, ahogy a vontatóhoz vonul a vállán átvetett hullával. Egyetlen pillanatra sem veszem le róla a tekintetem, miközben lassan beleolvad az árnyékba, és még akkor sem, amikor Conor megáll mellettem.

– Bocsáss meg neki! – mondja halkan, miközben a kesztyűs kezével a tarkóját masszírozza. – Csak… hát, igen. Nem volt jó estéje. Tudom, hogy nehéz lehet elhinni, de semmi személyes. Meg, azt hiszem, túl régóta csinálja ezt.

Bólintok, és elfordítom a tekintetem a vontatóról, ahol Batman éppen azzal van elfoglalva, hogy előbb fóliába, majd egy pokrócba csavarja a hullát. Bár hallom, hogyan nyög, miközben feldobja Merricket a kocsi hátuljára, inkább továbbra is az erdőt figyelem. A fák hívogatnak, hogy keressek köztük valahol egy csendes helyet, ahol magamra maradhatok a gondolataimmal. Talán találhatok egy kis békét, ha a világ elcsendesedik, csak egy kis időre…

– Holnap éjszaka visszajövünk a nagyobb teherautóval, és kihúzzuk a kocsit a tóból. Ma eltüntetek mindent, ami az úton maradt – szakítja félbe a kósza elmélkedésemet Conor. Érzem a tekintetét az arcomon, de nem fordulok felé. – Batman barátod… kissé nyers tud lenni, de nemigen létezik nála megbízhatóbb ember. Megoldjuk. Elintézzük, hogy semmi se kössön téged ehhez a helyhez. Ne legyen nyom. Ne legyenek bűnjelek. Nemsokára semmi sem fog utalni arra, hogy itt baleset történt.

– Na ja – suttogom, de illékony a mosolyom. Ha Conort akartam meggyőzni vele, hogy semmi gond, hát nem sikerült. Amikor vetek felé egy pillantást, látom, hogy aggodalom villan a szeme sarkában, bár az arca többi részét eltakarja a maszk. – Miféle baleset, igaz?

– Úgy van – feleli nevetve.

Nyilván azt hiszi, hogy csak egy erőtlen, bénán sikerült poén volt a részemről. Aztán elmegy, és segít a kelletlen Sötét Lovagnak összeszedni a búvárfelszerelést a kövekről, és betenni a kocsiba. És bár a halvány mosoly kitart az arcomon, amíg mind a ketten el nem távolodnak tőlem, valójában soha nem éreztem még magam ennyire egyedül.

Béna Batman az öreg Dodge Chargerének a nyitott csomagtartójába dobja a búvárruhát. Időközben átöltözött, és most szűk, fekete farmer tapad az izmos combjára, hozzá hosszú ujjú, fekete póló és új símaszk tartozik. Friss fekete bőrkesztyűt húz a kezére, és elindul felém. Ellenállok a késztetésnek, hogy megmarkoljam a táskámban rejtőző pisztolyt.

– Indulás! – közli csikorgó hangon, amikor közelebb ér a helyhez, ahol megvetem a lábam az út közepén.

Összefonom a karom.

– Lehetne, mondjuk, „Légy szíves, gyere!”, vagy „Útnak indulunk? A Batmobilom vár, szépséges leány?”

A hűvös szellő egyenletes, dübörgő hangot hoz magával. Egy pillanatig azt hiszem, hogy valamilyen jármű közeledik, talán például rossz kipufogóval.

De nem.

Ő az. Morog.

Elhátrálok, de ott terem. Villámgyorsan mozdul, és kis híján lerókázom, ahogy feldob a vállára, és megfordul velem. Aztán a gyomrom már a csontjain meg az izmain pattog, miközben a kocsik felé vonul. Elkapom a táskámat, mielőtt leesne, és a vágy, hogy fenékbe lőjem, majdnem olyan ellenállhatatlan, mint a késztetés, hogy kidobjam a taccsot a hátára.

– Tegyél le a picsába! – Hiába próbálom csépelni, az is éppen olyan fölösleges, mint bármi más, amivel próbálkozom, a vonaglástól a káromkodáson át addig, ahogy a bazi nagy táskámmal igyekszem elgáncsolni.

– Szívesen, te elcseszett katasztrófa.

Egyetlen gyors mozdulatára a fenekemre huppanok, csak a lábam lóg ki a kocsija csomagtartójából.

– Szó sem lehet róla! – Próbálok kicsusszanni a csomagtartóból, de úgy érzem magam, mintha valaki kiszippantotta volna a helyéről az agyamat, hogy aztán levessel helyettesítse.

Minden lötyög. A gondolataim. A világ. A gyomrom tartalma. Nem jut elég gyorsan eszembe, hogyan is kell munkára bírnom a végtagjaimat. Mire mégis sikerül, Batman csapdába ejt, kesztyűs keze kétoldalt a lábam mellett támaszkodik a csomagtartó alján. A hüvelykujja a combomat érinti. Elfoglalja az egész teret körülöttem, és bár becsukom a szemem, mindenhol érzem a jelenlétét. Mentol és tóvíz szaga leng körül. A meleg lélegzete az arcomat simogatja. Amikor felnézek, először a tengerkék szemét látom, aminek a ragyogását még jobban kiemeli a fekete símaszk.

Gombóc nő a torkomban. Remegés indul ki a karomból, aztán lassan a kézfejem felé lopódzik.

– Kérlek! Te nem érted – mondom.

– Befelé!

– Nem!

– Most!

– Kérlek! – suttogom. – Csak ide ne! A vontatóval megyek.

– Nem azzal mész. Szó sem lehet róla így, hogy a kollégám bűnjelek tömkelegét fogja elszállítani innen. És azt sem kockáztatom, hogy meglássanak az anyósülésen – magyarázza Batman.

– Ez erős túlzásnak tűnik, szerintem inkább csak nem akarsz mellém ülni.

Batman vállat von, és még közelebb hajol. Már csak egy hajszálnyi hely van közöttünk. A tekintete a számra téved, amin vörös és fekete rúzs vastag rétege kenődött szét.

– Tartok attól, hogy ezt sosem fogod megtudni – dörmögi halkan. – De nincs más lehetőség.

Ég a szemem, de nem hagyom, hogy a frusztráltságtól felszínre törekvő könnyek kibuggyanjanak. Nem fogok sírni ez előtt a seggfej előtt. Ha érzi is, hogy remeg a térdem, nem hozza szóba. Csak egészen az arcomba hajol, a tekintetét az enyémbe fúrja. Tudom, hogy nem hátrál meg. Ő is tudja, látja, melyik az a pillanat, amikor a felismerés a csontjaimig hatol.

Leeresztem a vállam.

– Könyörgök! – suttogom.

– Sajnos nem csinálod valami jól.

– Te tényleg egy pöcs vagy.

– Te meg legalább annyira el akarsz tűnni innen, mint én. Ez az egyetlen lehetőséged, úgyhogy szerintem jobb, ha csendben maradsz – mondja, aztán a fejemen érzem az egyik kezét, és óvatosan leszorít vele, miközben a másikkal lassan rám hajtja a fedelet, én pedig végül szorosan becsukom a szemem. – Amikor megérkezünk Providence-be, kiengedlek, és akkora balhét csaphatsz, amekkorát csak akarsz. De addig próbálj meg rendesen viselkedni!

A csomagtartó zárjának a kattanását hallom. Amikor végül kinyitom a szememet, vaksötétben találom magam. A szívem vadul dübörög. A mostanáig rejtegetett könnyek teljes erővel törnek elő, ahogy összegömbölyödöm, és a mellkasomhoz szorítom a táskámat. Batman levetett búvárruhája nedvesen préselődik a fejem búbjához. Megfogom az ujját, és a homlokomra szorítom, ahol alvadt vérrel keveredő fehér smink és verejték várja, hogy letöröljem a bőrömről.

Semmi baj. Semmi baj, semmi baj, semmi baj. Tudod, hogy mi a dolgod.

Ezt addig mantrázom, amíg valamelyest alábbhagy a pánik, és egyenletesebben kezdek lélegezni. Így már Batman és Conor elfojtott szavait is ki tudom venni. Kurta, gyakorlatias beszélgetés zajlik. Hiába reménykedem abban, hogy Conor észhez téríti a barátját, mert egy pillanattal később a vezetőoldali ajtó csikorogva kinyílik, aztán határozottan be is csapódik. A motor dörmögve beindul, és már úton is vagyunk.

Új terv kell.

Megzabolázom a dühömet, hogy koncentrálni tudjak, miközben néhány könnyű kanyar után felvesszük az utazósebességet. Amikor már biztos vagyok abban, hogy Batman megnyugodott, amiért rendesen viselkedem, ököllel verni kezdem a csomagtartó tetejét, a fém ellen lázadó hús hangos dörömbölése hallatszik.

– Nem tudom, mondták-e már, de igazi seggfej vagy! – kiáltom, miközben továbbra is folynak a könnyeim.
A dörömbölés innentől aláfestő zeneként szolgál a kántálásomhoz. – Segg… fej, segg… fej, segg… fej!

– Hallgass már! – förmed rám, és erősebben tapos a gázra.

– Gyere ide, hallgattass el! Úgyse mered, baszod!

Dörömbölök tovább, ő pedig felhangosítja a zenét, hogy elnyomja a hangot. Erre előbb csak visszafogottabban dörömbölök meg kiabálok, aztán teljesen el is hallgatok.

Amikor már feltehetőleg biztosra veszi, hogy ezt a kört megnyerte, bekapcsolom a zseblámpámat, és a táskámban kezdek turkálni.

A mániákus nevetésemet elfojtja a motor meg a zene hangja, miközben izzadt, remegő kézzel előveszem a Jackson gitárom lecsavarozható tremolókarját. Igaz, hogy Montague-nak születtem, és a családomnak megvan a maga totál eszement története, de Covaci is vagyok, és a mostohaapám megtanított mindenféle hasznos trükkökre. Például arra, hogyan szabaduljak ki, ha kábelkötözővel kötik össze a kezem. Hogyan kössek hóhércsomót. Hogyan töltsek meg egy pisztolyt.

És hogyan lógjak meg egy autó csomagtartójából.

Az ősöreg retesszel kicsit nehezebben boldogulok, másfelől viszont valószínűleg nincs olyan lámpa a műszerfalon, ami figyelmeztetné az én durcás sofőrömet, amikor a harmadik kísérletre sikerrel járok. Nem engedem el a reteszt, épp csak annyira nyitom fel a csomagtartó fedelét, hogy szemmel tudjam tartani a mögöttünk tovatűnő utat. Még mindig a semmi közepén járunk – sehol egy autó, sehol egy járókelő, alig néhány ház áll itt-ott. Erdő vesz körül bennünket. Csak én vagyok, a sötétség és a kocsinak a fekete éjszakába félhomályt varázsoló hátsó lámpája.

Az autó lelassít. Batman fékezni kezd, aztán sebességet vált. Hátul fényesebbek lesznek a lámpák. Aztán az egyik pislogni kezd, jelezvén, hogy jobbra fordulunk.

Feljebb emelem a csomagtartó fedelét, csak annyira, hogy kicsusszanhassak, mielőtt megállnánk. Nem igazán kecsesen érek földet. A térdem az aszfalton koppan, és kiszakad a nadrágom. A kipufogógáz az arcomba csap, ahogy letérdelek a lökhárító mögé. Óvatosan lent tartom a csomagtartó fedelét, hogy ne látsszon a visszapillantó tükörben. A régi zsanérok elég merevek ahhoz, hogy ne pattanjanak csak úgy fel, amikor engedek a nyomásból. Nem tudom teljesen lezárni, de ha Batman nem vesz észre, amikor befordul, talán lehet elég időm, hogy eltűnjek.

A lámpák megint halványabban világítanak, ahogy leveszi a lábát a fékről. A motor morogva szürke füstöt pöfög magából, miközben felpörög. A kocsi újra nekiveselkedik, miután bevette a kanyart, és tovagördül.

Egy lélegzetvételnyi ideig még ott kuporgok az úton. Aztán felállok, letörlöm a hűsítő könnyeket az arcomról, és elballagok az ellenkező irányba.

Nem ismersz engem, gondolom, és egy utolsó pillantást vetek a kocsi után, mielőtt eltűnik az út következő kanyarulatában.

És jól mondta.

Ne is akarjon megismerni.

TELITALÁLAT

Lachlan

…EGY ÉVVEL KÉSŐBB

– Évek óta nem volt ilyen péntek esténk – mondja Leander, és eldobja a dartsnyilat.

Egy pillanattal később elfojtott kiáltás verődik vissza a betonfalakról, amikor a fémhegy beleáll Robbie Usher állába. A félelemtől és fájdalomtól reszkető férfi arcában nem egy nyíl remeg már. Zokogás tör fel a szája sarkát feszítő pecek mögül, ami láthatóvá teszi a duzzadt, véres ínyét. A fogai fönt is, lent is hiányoznak, egészen az őrlőkig. A vérző ínyén kívül az alsó ajkából kilógó nyíl tűnik még különösen fájdalmasnak. Természetesen ez Leander kedvence.

Egyelőre.

Nem mondhatnám, hogy ilyen életet képzeltem magamnak, amiben harapófogóval húzom ki mindenféle alakok fogát, meg az arcát használom dartstáblaként péntek este a főnököm alagsorában. Bár felteszem, senki nem álmodik ilyenről. Ha belegondolok, gyerekkoromban nem töprengtem különösebben sokat azon, hogy mi akarok lenni, ha nagy leszek. Inkább az kötött le, hogy életben maradjak valahogyan. Nem emlékszem olyan pillanatra, amikor arról álmodoztam volna, hogy tűzoltó leszek, esetleg rendőr, tanár vagy bármi más. Egyetlen álomra emlékszem kristálytisztán: jó lett volna kideríteni, hogyan úszhatok meg egy gyilkosságot. A tizenharmadik születésnapomon egyenesen ezt kívántam, amikor a tesóim összekapartak elég pénzt a hozzávalókra, és tortát sütöttek nekem.

És mindannyian tudjuk, hogy mit mondanak a kívánságokról.

Leander újabb nyilat kínál nekem a tenyerén. Rámeredek. Visszanyelem az undoromat. Egy ingerült sóhaj a torkomon akad. Próbálom megőrizni a szenvtelenség álarcát. Csakhogy Leander Mayes tizenhét éves korom óta ismer, amikor mint egy angyal érkezett meg a legsötétebb pillanataimban.

Még csak nem is sejtettem, hogy ez az angyal végül maga a sátán lesz álruhában.

– Ne már, Lachlan! Tudod, hogy mennyire szeretek dartsozni.

– Igen… – felelem, aztán ráérősen az ajkamhoz emelem a poharamat, és hosszan kortyolok belőle.

Az isten verje meg! Jobban esne valami erősebb, de a magam kárán tanultam meg, hogy ne járjak rá Leander jókora készletére a harmincéves whiskey-jéből, ha ilyen hangulatban van egy péntek estén. Amikor legutóbb elengedtem magam, három nappal később tértem magamhoz, miközben éppen dinnyével tömtem a fejemet egy járdaszegélyen az új-mexikói Carlsbadban. Halvány gőzöm sem volt, hogy kerültem oda. Új-Mexikóba! Azt a kurva!

Leander úgy vigyorog, mint aki olvas a kibaszott gondolataimban, én meg fogom a nyilat, és nagyjából Robbie irányába dobom úgy, hogy közben egy pillanatra sem veszem le a szememet a főnökömről. A fémes csattanásból ítélve célt tévesztettem, és a falat találtam el.

Leander hangos sóhajjal túr bele az ősz hajába. A szemében vidámság csillan, hiába próbálja eljátszani, hogy csalódott.

– Tudod – mondja, miközben újabb nyilat fektet a nyitott tenyerére –, hogy mindig betartottam az ígéretemet. Egyetlen ártatlan embert sem ölettem meg veled. Pontosan tudod, hogy Robbie sem szent.

Igaza van. Tudom. Az évek alatt többször is előkerült Robbie Usher neve. Hogy messzebb ne menjek, Rowan öcsém is említette egyszer, hogy szívesen megölné, még mielőtt a vakmerő kis szarcsimbók belekezdett az évi rendszeres gyilkolóversenyébe Sloane-nal, és minden érdeklődését elvesztette az olyan seggfej drogkereskedők iránt, mint amilyen Robbie.

– Jogos, csak én jobban szeretek gyorsan túlesni az ilyesmin. Tisztán. Nem… így. – Robbie felé intek. Amikor aztán ránézek, éppen a szabadságáért könyörög. A könnyek és a takony patakokba terelik össze a vért a sápadt arcbőrén. – Bérgyilkos vagyok. Nem takarító. Nem kínvallató.

– Az vagy, amire nekem szükségem van.

Amikor megint találkozik a tekintetünk, Leander szemében már nyoma sincs vidámságnak. Inkább óvatosságra int.

– Emlékeim szerint, amikor legutóbb megfeledkeztél arról, hogy mi a dolgod, és hogyan ildomos viselkedni, kisebb bajba kerültél. Nem rémlik, hogy az én utasításomra kellett volna kiakasztanod az egyik legértékesebb ügyfelünket.

Bár gyakran gondolom úgy, hogy az olyasféle érzések, mint a szégyen vagy a zavar messziről elkerülnek, azért néha mégiscsak mellém settenkednek, és égetik az arcomat. Mint most, amikor felidézem azt a takarítómelót, amire tavaly halloweenkor küldött. Az a megbízó aznap éjjel el is tűnt, minden reményemmel együtt, hogy kibújhatok valahogyan Leander szorításából.

És hogy mi bosszant leginkább? Magam sem tudom, hogy miért viselkedtem igazi pöcsfej módjára azzal a nővel, akinek a szennyesét el kellett tüntetnem.

Talán csak az bosszantott, hogy ott kellett hagynom Fionnt azon az istenverte bulin, pedig már összefolytak a szavai, ráadásul takarítani küldtek, ami nem is az én dolgom lenne. Talán az bosszantott, hogy úgy viselkedett, mintha a hulla meg a káosz, amit okozott, nem is lenne nagy ügy. Talán az bosszantott, hogy nyilvánvalóan megsérült, pedig azt mondták, hogy semmi baja. Hát nagyon is volt baja. És fene tudja, miért, de ezen legalább annyira felhúztam magam, mint azon, hogy búvárkodni küldtek egy hideg tóba halloween éjszakáján. Nem igazán sejtem, hogy mi tett be nekem végül. Csak annyi biztos, hogy Balfék Barbie bemászott a bőröm alá. És bassza meg, én meg hagytam neki. Tovább rontja a helyzetet, hogy lelécelt, és még csak azt sem tudom, hogyan.

Megcsóválom a fejemet.

Egy hosszú pillanatig csak bámuljuk egymást, aztán Leander tekintete ellágyul. A vállamra teszi a kezét, a másikkal pedig még mindig úgy kínálja felém a nyilat, mint valami értékes áldozati felajánlást.

– Robbie áll a legújabb adag szivárványos fentanil mögött, amit a zsaruk a múlt héten találtak egy razzián. Kibaszott szivárványos fentanil! Cukorkának álcázta a drogját – suttogja Leander, a hangja sötét melódiaként cseng a fülemben. Amikor Robbie visítva sikoltozni kezd a falnál, felhúzza a szemöldökét. – Szántszándékkal gyerekekre utazik, Lachlan. Csakhogy most történetesen olyan gyerekekre bukkant, akiknek a szülei meg tudják fizetni azokat az embereket, akik igazságot szolgáltatnak, amikor nagy szükség van rá. Az olyan embereket, mint te vagy.

Robbie felé pillantok, aki hiába küzd a csuklóját meg a bokáját egy fémszékhez rögzítő vastag kábelekkel. Tágra nyílt szemében nyoma sincs ártatlanságnak. Elfojtott tiltakozása puszta önzésről árulkodik, nyilvánvalóan nem bánt meg semmit. Bár nem vacakoltam azzal, hogy utánanézzek Robbie legfrissebb kalandjainak, mielőtt elfogtuk, tudom, hogy Leander nem hazudik. Soha nem szokott.

A tekintetem továbbra is Robbie-ra szegezem, miközben elveszem a nyilat Leander tenyeréből. Nem kell a főnökömre néznem, hogy tudjam, hogyan reagál. Érzem. Mintha a mosolya leheletét érezném a bőrömön, mielőtt hátralép.

Dobok. Robbie felkiált, amikor a nyíl eltalálja a homlokát, aztán a csontról lepattanva az ölében landol.

– Hoppá, egész jó! Majdnem telitalálat. Azért én nyerek – közli Leander, és felkészül a következő dobáshoz.

Éppen útjára engedné a nyilat, amikor biztonsági riasztás szólal meg a hangszórókból. Egyszerre fordulunk a bárpult mögött lógó képernyő felé. Rögbimeccs megy lehalkítva, a jobb felső sarokban pedig egy kamera képén Leander birtokának a bejáratát látjuk. Egy öreg Honda Civic várja, hogy beengedjék.

Egy pillanattal később hívás érkezik Leander mobiljára.

– Engedd be! – mondja köszönés helyett.

Egyetlen további szó nélkül leteszi, én pedig utána is a képernyőt figyelem. A kapu kinyílik, az autó pedig begördül a fenyőfák között kanyargó felhajtóra.

Lecserélem a poharamat a pisztolyomra, és elindulok az alagsor megerősített ajtaja felé, épp, amikor Leander útjára indít egy újabb nyilat.

– Mindjárt jövök – morgom.

Robbie éles kiáltása harsan, miközben a nehéz vasajtó becsapódik mögöttem.

A ház többi helyiségében balzsamos, megnyugtató és édes a csend a szenvedés után. Az októberi nap már olyan mélyen jár a házat körülvevő erdő mögött, hogy a drága bútorokra meg a gondosan válogatott berendezési tárgyakra árnyék vetül. Leander felesége meg a kamasz gyerekei elutaztak a hétvégére. Még a biztonsági őrök is távolságot tartanak. A főnök néha szereti eljátszani, hogy egyszerű ember, aki szokványos életet él. Hogy az a fajta fickó, aki péntek esténként megiszik pár sört. Elbütykölget a szerszámaival. Kaját rendel. Talán dartsozik egy-két kört.

De igazi pszichopatához méltón Leander nagyjából mindenbe belevisz egy véres csavart.

Kinyitom a bejárati ajtót, a pisztolyt a vastag mahagóni mögött tartom, de a csövét a srác felé fordítom. Leander házában az ember soha nem lehet eléggé elővigyázatos.

– Egy szalámis és egy húsimádó? – kérdezi, és vet egy pillantást a blokkra.

A gyomrom feszült szaltót vet. A pizza sosem jó jel. Leander mindig rendesebben viselkedik, ha thai kaját eszünk – nem szereti, ha a jó kaja pocsékba megy.

– Az lesz az.

Miután a srác megkapja a borravalót, és bezárom az ajtót magam mögött, visszateszem a pisztolyt a tokjába, a dobozokat pedig leviszem az alagsorba, menet közben sóvár pillantást vetve a faliórára. Mindjárt fél hat. Hála az égnek, ma estére megvan az ürügyem, amivel leléphetek innen a picsába.

Robbie bőréből háromszor annyi nyíl áll ki, mire újra belépek a szobába.

– Végre, baszki! Éhen halok. Ez komoly sport ám – mondja Leander, és magas ívben újabb nyilat dob el.

Feltehetőleg abban reménykedik, hogy Robbie feje tetejébe áll bele, mint egy kis zászló. Ehelyett a combját találja el, a fémhegy mélyen a húsba fúródik, mire a foglyunk fájdalmas hangjai csikorogva kísérik a falra szerelt hangszórókból szóló zenét.

Fejfájás éledezik a szemem mögött.

– Mmmm.

– Nehéz munka.

– Igen, látom, hogy kiver az izzadság.

Leander vigyorogva kísér a rézzel szegélyezett bárpulthoz, ahol leteszem a dobozokat egy véres fogó meg a félredobott metszőfogak mellé.

– Éhes vagy?

– Döbbenet, de egyáltalán nem.

– Csak egy szeletet?

Megrázom a fejemet.

– Estére tartogatom magam.

– Á, igen! Rowan készen áll az új Mészáros & Madárka megnyitására? – Leander kinyitja a szalámis pizza dobozát, és kivesz belőle egy szeletet.

A fogaim összecsattannak, mint mindig, ha név szerint említi a testvéreimet. Leander mindig jó fej volt velük azon ritka alkalmakkor, amikor szemtől szembe került a fiúkkal. De a jófejség alattomos álca. Csali a sötétben. Láttam már a szelíd külső mögött rejtőző groteszk lényt.

– Készen bizony.

– Kívánj neki szerencsét a nevemben, jó? – Ragyogó mosollyal harap még egyet a pizzából, aztán leöblíti egy nagy korty sörrel. – Két étterem. Ki hitte volna, hogy eljuttok majd idáig. Rowan sikeres séf. Fionn egy kibaszott orvos. Neked meg saját stúdiód van. Lefogadom, hogy el sem tudtátok képzelni aznap, amikor megtaláltalak benneteket.

– Igen. – Egészen vékony a hangom, ahogy az emlék köde leereszkedik, és harcba száll a jelennel.

– Úgy emlékszem, mintha tegnap lett volna. Rowan esetlen kamasz volt, akinek vér csorgott az állán. Úgy nézett ki, mintha egy zombifilmből lépett volna elő. Először azt hittem, hogy kiharapott egy darabot Fionnból, de aztán láttam, hogy egy épp egy kibaszott tűvel varrja össze az ajkát.

Bólintok, vagy legalábbis azt hiszem. Leander mondja tovább a magáét, de már nem igazán hallom.

Az emlék szemernyit sem fakult. Mintha belépnék abba a pillanatba. Minden kép éles. Tiszta. Minden részletet fel tudok idézni az egészen aprótól a monumentálisig. Még most is érzem a fantomlüktetést az ujjam levágott hegyének a hűlt helyén. Látom magam előtt a vörösnek azt a pontos árnyalatát, ami a mély vágásból ömlött Rowan felső ajkán. Látom magam előtt Fionn arcát, miközben áthúzza a cérnát a roncsolt húson, látom a koncentrációt a szemében. Emlékszem, hogyan áradt be a holdfény az ablakon, és hogyan verték vissza a törött üvegcserepek meg anyám utolsó porcelántányérjának a szerteszét heverő szilánkjai.

A legélénkebben pedig apám élettelen testére emlékszem, amint ott hevert a lábamnál a nyaka körül a nadrágszíjammal, aminek az egyik végét még mindig a ragacsos, remegő kezemben tartottam.

Rowan felém fordult, a cérna megfeszült a felhasadt ajkán, a tűt Fionn tartotta az ujjai között. Meleg volt a tekintete, annyira meleg, hogy egyszerre leesett: soha azelőtt nem láttam még ilyen nyugodtnak.

– Elengedheted, Lachlan – mondta, ahogy a tekintete a kezemre siklott.

Egyetlen pillanattal később bevonult Leander, és minden megváltozott, még azok a dolgok is, amik már előzőleg visszafordíthatatlanul megváltoztak. Azt a nadrágszíjat még mindig az öklöm köré csavarva tartottam. Amikor Leander lenézett rám, elmosolyodott.