Date: 2026-09-07T12:05:23Z
Description: Carl Mørck befejezte a rendőrségi pályafutását, hátat fordított a Q-ügyosztálynak, és krimiíróként próbálja megállni a helyét, ám egy napon nyugtalanító hangfelvétel birtokába jut. Négy évvel korábban egy idős férfi megpróbálta megölni a feleségét, majd végzett magával. Az ügyet akkor lezárták, de a hangfelvétel alapján egyértelműen kiderül, hogy a bűncselekmény elkövetésekor a házaspár nem volt egyedül. Carl felkeresi régi barátait, Rosét és Assadot, akiknek a főnökük távozása után nemcsak az eluralkodó rossz hangulattal, hanem a siralmas felderítési arányukkal is meg kell küzdeniük. Gordon D
Publisher: Central Kiadói Csoport
Rights: Copyright © Jussi Adler-Olsen, Line Holm, Stine Bolther, 2025 Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025 Magyar fordítás © Sulyok Viktória, 2026

Jussi Adler-Olsen – Line Holm & Stine Bolther

HOLT LELKEK

Fordította: Sulyok Viktória

A mű eredeti címe: Døde sjæle synger ikke

Copyright © Jussi Adler-Olsen, Line Holm, Stine Bolther, 2025

Originally published in Denmark in 2025

Published in Agreement with Politiken Literary Agency 2025

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Sulyok Viktória, 2026

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetők,
és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos
engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető
felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-615-132-006-8 (papír)

ISBN 978-615-132-007-5 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László
www.animuskonyvek.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Sarudi Ágnes

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Sigmond Viktória

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Előszó

JAKOB

1989. november

Mihelyt Jakob magához tért, megint belémart a hideg. Megdermesztette a kezét, és körbefonta fájdalmasan lüktető lábát.

A hőmérséklet fagypont körül járhatott. Jakob lélegzete fehéren gomolygott, és mintha a csupasz vállából is pára szállt volna fel. A herezacskója összehúzódott, dióként lógott a lába között, és úgy sajgott, mintha hatalmasat rúgtak volna belé. Azt kívánta, bárcsak össze tudna gömbölyödni, mint az a kígyóember, akit a Cirkus Benneweisben látott, mert akkor rá tudna lehelni az ágyékára, a kezére és a lábára, és fel tudná melegíteni a testét. Főleg a lábát. Lise mindig azt mondogatta, hogy akinek olyan a hangja, mint az övé, az nem hagyhatja, hogy kihűljön a lába.

De szinte mozdulni sem bírt.

Összekötözték a kezét a fa túloldalán, és magára hagyták a fekete tó partján. Meztelen teste nekiszorult a tölgynek, a göcsörtös kéreg dörzsölte az arcát, nyomta a bordáit, és megkarcolta mellkasa vékony bőrét. A legszívesebben megint elájult volna, hogy meleg nyugalom vegye körül, de fogalma sem volt, ezt hogyan érhetné el, és hát annyi mindent nem tudott, elvégre még alig töltötte be a tízet.

Oldalra fordította a fejét, így rálátott koszos és nedves világoskék pizsamájára és csíkos alsónadrágjára. Letépték róla, a földre dobták, és rávizeltek először a ruhadarabokra, aztán Jakobra is, és elmentek. A vizelet rászáradt a lábára és a hátára, és úgy csípte a bőrét, mintha hangyák és egyéb rovarok nyüzsögtek volna rajta.

Elképzelni sem tudta, mióta állhat a fához kötözve. A fiúk kiáltásai már régen elhaltak, csak az éjszaka zajai hallatszottak, és a sötét meg a kimerültség teljesen megzavarta az időérzékét.

Feje a vállára bukott. Ereje vége felé járt, amikor a pőre ágakat meg-megzörgető szél zúgásába susogás vegyült. Lepillantott, és a lába mellett egy rigót vett észre.

– Hát te meg honnan kerültél ide? – nyögte.

A madár megrebbent, felszállt, és letelepedett Jakob karjára. Fekete szemét meredten a fiúra szegezte, karmai a bőrébe vájtak, és Jakob hirtelen úgy érezte, hogy eggyé vált vele. A madár állati feketesége beléhatolt, ő pedig lehunyta a szemét, és a fülébe lehelte, hogy nem érdekli, isten vagy ördög küldte-e, ha valamelyikőjük megkönyörül rajta.

Másodszorra emberi hangok térítették magához. A rigó már nem kapaszkodott a karjába.

Oldalra fordította a fejét. Tommy egy lécnek támaszkodva ült, amelyről egy szürke penészfoltokkal tarkított mentőöv lógott. Jakobhoz hasonlóan a szőke Tommy is nem sokkal korábban ünnepelte a tizedik születésnapját, de fél fejjel alacsonyabb volt Jakobnál, és meg lehetett volna számolni a bordáit.

– Haza akarok menni – szólalt meg.

– Fogd be, Tommy! Nem én tehetek róla, hogy eltévedtünk. – Berg, a fiúkórus egyik legidősebb tagja kilépett az erdőből. – Vang! Azt mondtad, hogy a tábor délre van. De merre van dél?

Mads-Peter Vang kelletlenül elődugta a fejét az egyik fa mögül. A zömök, tizenegy éves fiú Nyugat-Jyllanden született szófukar halászok leszármazottjaként.

– Már mondtam, hogy arra – bökött egy ösvény felé. Halkan beszélt, és gondosan kerülte, hogy Jakobra nézzen. – Egész éjszakára itt akarjátok hagyni? És ha megfagy?

– Dehogy fagy meg, dagadék! – felelte Konrad fel-alá járkálva a stégen.

A csontos, hátrafésült hajú fiú arcáról egyetlen másodpercre sem olvadt le soha a fölényes megvetés.

– És ha beköp minket? – aggodalmaskodott Tommy. Korábban ő vetette fel, hogy vizeljék le Jakobot. Így akart imponálni az idősebb társainak, de az akkori magabiztosságát mostanra mintha elfújták volna.

– Azt próbálja meg! – sziszegte Berg.

Jakob érkezéséig senki sem vonta kétségbe, hogy a megnyerő arcú, elkényeztetett fiú a kórus legszebb hangját vallhatja a magáénak. Berg és Konrad időközben betöltötték a tizenhármat, és bármikor elkezdhettek mutálni.

– Nem köplek be benneteket. – Mielőtt megszólalt volna, Jakob nem igazán hitte, hogy ki tudja préselni magából a szavakat.

Konrad úgy lépdelt közelebb hozzá, mint egy hiéna.

– A picsába! Mi olyan büdös itt? – Rezgő orrcimpával beleszimatolt a levegőbe. – Hát ez húgyszag!

Berg vigyorogva hajolt Jakob ruhái fölé.

– És ez is iszonyú büdös – állapította meg. – Így nem jöhet velünk vissza, és nem alhat velünk egy szobában, Vang.

– Akkor majd megmosakszik. Utána odaadom neki a pulcsimat. – Vang megrángatta az izlandi pulóverét.

– Jó ötlet! – Berg csettintett, Vangra szegezte az ujját, majd eltűnt a fa mögött, amelyhez odakötözték Jakobot.

Jakob érezte, hogy a csuklóját szorító kötél meglazul. Konrad megragadta a karját, mintha attól tartana, hogy menekülőre fogja, pedig alig bírt talpon maradni. A hideg jéggé dermesztette a testét, a lábából minden erő elszállt, tagjai nem akartak engedelmeskedni, amint Konrad a stég felé rángatta.

– Na gyerünk, csodagyerek! – gúnyolódott Berg Jakob fölé magasodva. – Ugrás!

Jakob nem mert felnézni.

– Nem tudok úszni – nyögte.

Teljesen átjárta a pánik, és nem tudott uralkodni a húgyhólyagján.

– Undorító vagy! – Konrad olyan arcot vágott, mint aki mindjárt elhányja magát. – Hát szabad így viselkedni? – Vadul megrántotta Jakob karját, és a stég szélére lökte.

– Hé! Teljesen meg vagytok húzatva? – Vang szeme hatalmasra tágult. – Nem így gondoltam. Ki tudja, milyen mély a víz? Akárhány méter lehet.

Jakob a fekete vízre szegezte a pillantását. Vangnak igaza volt. Nem lehetett lelátni a víz aljára, és a sötét csak rontott a helyzeten. Lehet, hogy nem is tó, hanem mocsár, és köztudott, hogy azzal nagyon kell vigyázni, mert egy mocsárba még egy felnőtt férfi is beleveszhet.

Tommy feléjük rohant, és mintha valami világoskék villant volna meg a sötétben. Jakob pizsamafelsője tőlük két-három méterre lebegett a víz felszínén.

– Na, halászd ki a cuccodat! – Berg arcán farkasszerű kifejezés terült el. – Gyerünk! Vagy nem akarsz visszajönni velünk?

– Nem tudok úszni. – Jakob megpróbált toppantással nyomatékot adni a szavainak, de a lába túlságosan sajgott.

– Ne nyavalyogj!

Berg megtaszította, és Jakob elvesztette az egyensúlyát. Konrad megint megragadta a karját, és Berg megemelte a lábánál fogva.

Egyszer meglendítették, aztán a vízben találta magát. Először az arca és a mellkasa csapódott be. Nem kapott levegőt. Vadul zihált, és hevesen csapdosva és rugdosva próbálta a fejét a fekete víz felett tartani. Lábával a tó fenekét kereste, de csak valami süppedős masszát talált, amely nem tartotta meg.

Hallotta, hogy valaki felordít, de nem tudta kivenni a szavait. A hideg a csontjaiba hatolt, víz került a szájába, és megpróbált lenyomakodni a torkán. Tudta, hogy ha nem mászik ki a partra, akkor meghal, de nem bírt tájékozódni. Fogalma sem volt, mi merre van, a hideg megbénította az érzékeit, és áthatolhatatlan sötétség vette körül. Sötét víz, sötét éjszaka, sötét erdő.

Valami koppant a fején. Egy kő? Aztán még egy. A harmadik a halántékán találta el, de azt már szinte meg sem érezte. A jeges hideg hirtelen mintha eltűnt volna, a helyét más vette át, és Jakob arra gondolt, hogy akár át is adhatja magát ennek a puha, hívogató melegnek.

Vajon a szülei meg fogják gyászolni? Asger és Lise biztosan.

Ez volt az utolsó gondolata, amikor a maradék ereje is elhagyta, és a víz összezárult a feje felett.

2023. szeptember 29., péntek

1

GRY

A férfi jobbra-balra támolyogva közel hajolt az ajtóhoz, mint egy rövidlátó vénség, és közben a kulcscsomóval küzdött. A fémkarikán lévő több mint ötven kulcs a legkülönbözőbb zárakhoz tartozott, többek között régi irattartó szekrényekhez és közös használatú biciklikhez, amelyeket az önkormányzat egy menő tanácsadó cég javaslatára szerzett be, és úgy tűnt, a férfi addig akar próbálkozni, amíg sikerrel nem jár.

– Nem tudom, Kevin… Ne menjünk vissza a többiekhez? Valahol tuti találunk egy trafikot.

Gry türelmetlenül nézte a legalább tíz évvel fiatalabb főnöke válla felett az ajtót. Kevin mozgását már jó pár pohárral korábban sem lehetett volna koordináltnak nevezni.

– Csak gyorsan megkeresem a lyukat… – A férfi Gryre emelte réveteg pillantását, és felröhögött. – Pont, mint tegnap is.

Gry már éppen kötelességtudó mosolyra húzta volna a száját, amikor egy kinyíló és visszacsukódó ajtó vonta magára a figyelmét. Aki tizenöt éve minden munkanapját az Egészségügyi és Szociális Ellátási Hivatalban tölti, az az épület leghalványabb rezdülését is megérzi.

– Kevin, inkább hagyjuk! – kérte a főnökét.

– Fogd be, Gro! Mindjárt megvan.

Kevin letérdelt, hogy a szeme egy vonalba kerüljön a kulcslyukkal.

– Gry! Grynek hívnak.

Hiába próbált nyugodtan válaszolni, belémart a megaláztatás, arcát és nyakát vörös foltok lepték el.

Az osztály alkalmazottai már délután három óra óta dobozos sört és alsópolcos bort nyakaltak, és mellé csak egy kis chipset ropogtattak. Este hat körül a HR-es Gitte lerúgta a cipőjét, és csatlakoztatott egy Bluetooth hangszórót a telefonjához, a számvitelis Bo pedig rágyújtott. Senki nem akart hazamenni, és Kevin egyszer csak lezuttyant Gry mellé egy székre.

„Asszem, nálad van az igazi buli kulcsa”, szólalt meg.

Kellemetlen sörszagot lehelt a nő arcába, de szélesen mosolygott, és Gry egészen megilletődött, hogy a fiatal, jóképű osztályvezető pont őt szemelte ki magának.

Gry már az ötvenhármat is betöltötte, emberemlékezet óta nem akadt pasi a horgára, a vérnyomása pedig egyre feljebb kúszott. A fiatalabb férfiak általában pillantásra sem méltatták, de most Kevin szünet nélkül zúdította rá a kérdéseket a munkahelyi feladataival kapcsolatban, amelyek korábban az égvilágon senkit sem érdekeltek, sőt, egy idő után felemelte a lábát, és Gry combjához érintette a cipője orrát. Csak nem simogatja? Ahogy a bor fogyott, a nő egyre jobban hitte, hogy valóban erről van szó, és amikor Kevin kihívta a folyosóra, évek óta nem tapasztalt szexuális izgalom járta át.

„Hozd a kulcsokat is!”, suttogta a férfi, és Gry minden kétséget kizáróan tudta, hogy most olyan vad, önfeledt irodai szexben lesz része a vonzó középvezetővel, amilyenről addig csak másoktól hallott. Kevin eldönti, hová vonuljanak el, bezárja az ajtót, letépi róla a ruhát, és ő, az osztály legérettebb, legtapasztaltabb asszonya enged a heves ostromnak.

Mindenki tisztában volt azzal, hogy a birtokában lévő legendás kulcsok segítségével az épület bármelyik ajtaját ki lehet nyitni, és emiatt Gry jelentős személynek érezte magát. Ha egy mosdó ajtaja beszorult, őt hívták. Ha egy ajtó rosszkor csapódott be, őt keresték. És most, hogy egy sármos fiatalember a nyomtatón akart kufircolni, nyilván hozzá fordult.

De Kevin még csak le sem lassított a nyomtatóterem mellett, és a tárgyaló puha kanapéja magasságába érve sem torpant meg.

„Hová megyünk?”, kérdezte Gry, miközben azon igyekezett, hogy ne maradjon le a loholó férfi mögött.

„A borospincébe. Hát elfogyott a cucc.”

A borospincét nem az épület alatt kellett keresni, egyszerűen a folyosó végén lévő irodát emlegették így. A helyiségben 2019 nyarának végéig egy Gunvor nevű kollégájuk dolgozott, aki a demenciában szenvedőknek és hozzátartozóiknak nyújtott szolgáltatásokért volt felelős, de amikor Kevin odakerült az osztályra, mindenkinek meg akarta mutatni, hogy ki is a főnök, és se szó, se beszéd, elbocsátotta az idősödő nőt, méghozzá pár nappal a harmincadik évfordulója előtt.

Gunvor kiürített irodájába senki sem akart beköltözni, sírgyalázásnak érezték volna, így a helyiség szinte természetes módon változott borraktárrá. Ide kerültek a különböző fogadásokról megmaradt vörösborok, a nyugdíjba vonulóknak szánt pezsgők és a karácsonyi ajándékként beszerzett habzóborok. A borospincében több száz üveg halmozódott fel, és nem igazán készítettek róluk leltárt.

„Onnan nem vihetünk el semmit! – hördült fel Gry. – Az lopás lenne!”

Kevin arckifejezése láttán azonnal megbánta a szavait. A férfi összeráncolta a sötét szemöldökét.

„Elfelejtetted, hogy én vagyok ennek a kócerájnak a főnöke? Amúgy is csak kölcsönveszünk. Elvégre jól akarjuk érezni magunkat…”

Átölelte és a forró mellkasához húzta Gryt, aki már azt hitte, hogy végre nekiállnak hancúrozni, de a főnöke minden figyelmét a kulcscsomónak szentelte, és most még a nevét is eltévesztette.

– Visszamegyek a többiekhez – jelentette ki Gry sírástól elfúló hangon, de Kevin rá sem hederített. Az ajtóra koncentrált, majd felkuncogott, amikor a következő kulcs ellenállás nélkül siklott be a zárba.

– Hát jobb vagyok, mint a kibaszott Indiana Jones – állapította meg nehezen forgó nyelvvel, és felkattintotta a lámpát, hogy szemügyre vegye a készletet.

Gunvor polcai roskadoztak az önkormányzat logóját viselő borok és édességes dobozok súlya alatt. Balra egy irattartó szekrény állt, amelyre mindenféle elektromos kacatot pakoltak. A kiszolgált nyomtatókat, ősöreg vezetékes telefonokat, megviselt kábeleket és ócska asztali ventilátorokat már régen el kellett volna vinni újrahasznosítani.

– És itt van a kicsike! – emelt fel Kevin egy nem is olyan kicsi pezsgősüveget.

Ugyan Gry Rødbyben nőtt fel munkáscsaládban, ezért egyáltalán nem értett a minőségi italokhoz, de még ő is látta, hogy ezért a pezsgőért mélyen a zsebébe kell nyúlni az embernek.

– Tedd vissza, Kevin! – nyögte elcsukló hangon. – Ebből csak ez az egy van. Én ezt nem akarom…

Mindig kerülte a vakmerősködést, és sohasem cselekedett meggondolatlanul. Három ujján meg tudta számolni élete szexpartnereit, erre most eluralkodott rajta a gerjedelem, és belekeveredett egy undorító munkahelyi lopásba.

– Igazad van. – Kevin lecserélte a pezsgőt két vörösborra. – Ebből viszont van elég. – Az egyik üveget a hóna alá szorította, és le akart venni a polcról egy harmadik bort. – Kapd el! – hajította a kulcsokat feleslegesen nagy erővel Gry felé.

A nehéz kulcscsomó a nő kulcscsontjának ütődött. Gry fájdalmában hátrarándult, és beverte a könyökét az asztalon lévő üzenetrögzítőbe, amely hirtelen megszólalt.

„Új üzenet”, jelentette egy gépies női hang.

– Ez meg mi a fasz? – hőbörgött Kevin.

Az üzenetrögzítőn vörös fény villogott.

„Üzenet beérkezése: 2019. november tizedike, tizenhat óra huszonnyolc perc”, folytatta a géphang.

– Mi ez a régi szar? 2019… Akkor még te is fiatal voltál – vihogott Kevin, és a könyökével keményen oldalba vágta Gryt, de a nő szigorúan a szemébe nézett.

– Fogd már be! – szólította fel nyomatékosan a főnökét.

Érezte, hogy itt valami nagyon nem stimmel. Lehet, hogy ezt az üzenetet soha senki nem hallgatta meg? Gunvor 2019. október harmincegyedikén, halloweenkor jött be utoljára dolgozni, és Kevin már másnap utasította Gryt, hogy dobja ki a volt kollégájuk nagy műgonddal kifaragott töklámpását.

– Audimus… – A férfi az üzenetrögzítőre szegezte a pillantását. – Az egyik legjobb döntésem volt, hogy leállítottam ezt a szar projektet. Csak úgy zabálta a lóvét.

– Csend legyen! – emelte Gry az ajka elé az ujját, amikor a felvétel elindult.

A majdnem négyéves üzenet statikus zajokkal kezdődött, de hat másodperccel később megszólalt egy gyenge hang. Mintha egy idős asszony dúdolt volna erőtlenül. Úgy tűnt, nehezen tudja felidézni a dallamot, és akkor felkiáltott egy idős férfi. A hangja messziről érkezett, de a szavait egyértelműen ki lehetett venni.

„Segítség! Segítsenek!”

Egyre kétségbeesettebben ordított, amíg egy fiatalabb férfi a szavába nem vágott.

„Pofa be!” Olyan furcsán ugrált a hangja, mint egy mutáló kamasznak. „Ennek meg kell lennie.”

Az asszony elhallgatott.

„De hát csak nem akarod, hogy ez nyomja a lelkiismeretedet?! Hát nézz rá!” Az idősebb férfi úgy beszélt, mint aki egy gyereket próbál jobb belátásra téríteni.

„Lelkiismeret? Te merészelsz lelkiismeretről pofázni?” A magas hang egyre idegesebbnek, szinte hisztérikusnak tűnt. Rövid szünet után szólalt meg újra. „Annak idején hátat fordítottál a felelősségednek. Most kapsz egy másikat, ami alól nem tudsz kibújni.”

Dulakodás hallatszott, majd az asszony felvisított. A rémisztő, varjúszerű visításnak hirtelen vége szakadt. A rögzítőn két gyors villanás jelezte, hogy az üzenet befejeződött.

– És amikor leállítottad a projektet, informáltátok a felhasználókat is? – kérdezte Gry.

Kevin arcán az önelégült kifejezés bizonytalanságnak adta át a helyét.

– Hát gondolom, valaki csak szólt nekik! Én itt a koponya vagyok, nem törődhetek minden hülyeséggel. – Ingerülten megrázta a fejét, majd figyelmeztetően Gry arca felé bökött a mutatóujjával. – Ide hallgass! Erről egy szót sem szólsz senkinek! Értve vagyok?

– De… – A nő ellökte a férfi kezét, mert aggódott a szeme épsége miatt. – Szerintem annak az asszonynak valami baja lett. Értesítenünk kell a rendőrséget, hogy…

– A rendőrséget? – Kevin szájából nyál fröccsent Gry arcára. – Te teljesen meg vagy zakkanva? Most szépen letörlöd ezt az üzenetet, mert ha nem, akkor úgy kirúglak, hogy a lábad sem éri a földet, és arról is gondoskodom, hogy többet mosogatóként se tudj elhelyezkedni az önkormányzatnál.

Gry hirtelen nem találta a szavakat. Kevin szúrós szemmel meredt rá.

– Tudod, miért nem lehet itt semmit normálisan elintézni? – A férfi az üvegeket szorongatva az ajtó felé indult. – A hozzád hasonló akadékoskodó irodakukacok meg bepókhálósodott vénlányok miatt, Gro! Töröld le azt a szart!

2023. október 9., hétfő

2

CARL

Carl Mørck kelletlenül indult el otthonról, és az sem javított semmit a hangulatán, hogy a Rødovre Centrum bevásárlóközpontban megpillantotta az új könyvét, amelynek csinos halomba rendezett példányai színes ceruzák és egy huszonnégy éves influenszer memoárjai között várták az érdeklődőket.

Amikor a regény megérkezett a nyomdából, a kiadó vezetőjének lelkesen csillogó szemében szinte számolni lehetett a dollárjeleket, de Carl csak minél hamarabb túl akart esni a bemutatón.

A Nyomtalanul másfél évvel korábban jelent meg, és a kritikusok megőrültek érte, de az eladások egyáltalán nem úgy alakultak, ahogyan azt a médiahiszti alapján hinni lehetett volna, és Carlt minél többször nyomasztották a folytatás kérdésével, annál kevésbé tartotta jó ötletnek. Végül mégis beadta a derekát, és megírta a nyolcvanas években elkövetett bentlakásos iskolai gyilkosságok történetét, amely – számára még mindig nem teljesen érthető okokból kifolyólag – a Fácángyilkosok címet kapta.

– Carl, gyere már! – integetett a könyvesboltból a kiadó sajtófelelőse, Anni Larsen.

A Rødovre Centrum volt a könyvbemutató utolsó állomása, és Carl korábban szerencsére előrelátóan leszögezte, hogy sem fogadáson nem óhajt részt venni, sem beszédet nem hajlandó tartani. A lehető leghamarabb haza akart menni.

Ledobta a bőrkabátját, és engedelmesen odalépett Annihoz, akinek be nem állt a szája. Igazából jól kijött vele, bár a nő annyit bírt beszélni, hogy Rose, Vicky, Yrsa és Lise-Marie együttesen is alig tudta volna felvenni vele a versenyt, és ezenkívül remekül értett ahhoz, hogy őrültebbnél őrültebb eseményekkel zsúfolja tele Carl naptárát.

„Hunyd le a szemed, és gondolj az eladásokra!”, ajánlotta, amikor nem sokkal korábban felhajtott egy észak-sjællandi süteménysütő versenyen betölthető döntőbírói pozíciót.

Carl így egy kisvárosi rendezvényen találta magát, ahol émelyítően édes alkotásokat kellett a szájába vennie, amelyeknek általános iskolás készítői valószínűleg a nyári szünet kezdete óta kerülték a kézmosást. A fáradozásait mindössze egy parkolójeggyel honorálták, és ráadásul a torka is bedurrant, viszont Anni annyira elégedett volt a rendezvény sikerével, hogy már belengetett egy samsøi hússütő versenyt, de Carl eldöntötte, hogy aznap pont nem fog ráérni – bármelyik napról is legyen szó.

„De hát veled akarnak találkozni!”, felelte Anni minden alkalommal, amikor Carl felvetette, hogy a személyes jelenlétét kiváltandó esetleg küldhetnének pár könyvet vagy néhány kiválasztott idézetet, de ez a válasz nem tűnt teljesen igaznak. Ezen a jeles napon például egyelőre egyetlen árva olvasó sem bukkant fel a Rødovre Centrumban, szóval a következő fél órát minden bizonnyal egyedül, kényelmetlenül tipródva és erőltetetten vigyorogva kell töltenie.

Anni letámadta a jóképű könyvesbolti eladót, és a Fácángyilkosok borítójának részletekbe menő elemzésével próbálta lenyűgözni, ezért Carl inkább úgy tett, mintha minden figyelmét lekötné a falon lévő, embermagasságú plakát, amely azt hirdette, hogy a jövő héten az ország egyik legismertebb szakácskönyvszerzője fog autogramokat és kölesgombócokat osztogatni az üzletben. Carl fellépését nem reklámozta semmilyen plakát, aminek igazán örült. Minél hamarabb letudják ezt a cirkuszt, annál hamarabb ledőlhet otthon.

Az első könyve megjelenésekor beleegyezett a közös ünneplésbe és az interjúkba is. Ostobábbnál ostobább kérdésekre válaszolgatott megállás nélkül, és túl nagy változatosságtól nem kellett tartania. „Hogy néz ki egy átlagos munkanapja?” „Mindent a valóságnak megfelelően ír le?” És persze a klasszikus: „Mennyi pénzt keres az írással?”

Kotnyeles idióták!

Igazából csak az érdekelte, hogy szabad, és olyan emberek veszik körül, akiket szeret. Talán a börtönben töltött rettenetes idő vezette rá arra, hogy értékelje az élet apró örömeit. Nem felejtette el a fogság magányát, félelmeit, elkeseredettségét és az álmatlan éjszakákat, és teljes meggyőződéssel vallotta, hogy a pénz és a hírnév végső soron semmit sem jelent.

– Készen állsz, Carl? – rántotta vissza Anni hangja a nyüzsgő bevásárlóközpont valóságába.

Vonakodva fordult a nő felé. Az olyan napokon, mint ez is, hiányzott neki, hogy része lehessen a Q-ügyosztály csapatának. Gordon ugyan Észak-Jyllanden kapott valami menő állást, de Rose és Assad nem sokkal korábban visszacuccolt a rendőrség alatti pincébe, és velük rendszeresen tartotta a kapcsolatot. A költözést hivatalosan azzal magyarázták, hogy a rendőrség vadiúj, teglholmeni épületében kevés a hely, de egyébként mindenki tisztában volt azzal, hogy a szabálykövetéssel egyáltalán nem vádolható Q-ügyosztály nagyon nem szorítható merev keretek közé, és nem elvárható tőlük az, hogy mindent azonnal dokumentáljanak, az összes elképzelhető és elképzelhetetlen előírást betartsák, és mindennap ugyanabban az időben vegyék fel és tegyék le a munkát. A gyilkossági nyomozók mindig ferde szemmel nézték őket, és amióta az állományuk Assadra és Roséra korlátozódott, ez csak rosszabb lett. A kollégáik képtelenek voltak felfogni, hogy a páros csak úgy tud javítani a romló felderítési arányukon, ha pluszpénzre és különleges bánásmódra számíthatnak.

Carl megigazította a haját. Nem, ha jobban belegondol, mégsem hiányzik neki ez az állandó macera.

– És itt van maga Carl Mørck! – kiáltotta Anni, mintha éppen nagyszínpadra konferálta volna fel, nem pedig egy kopott terítővel borított, rozoga dohányzóasztal mögé hessentette volna be a könyvesbolt előtt.

Carl nehézkesen cammogott az asztal felé, amelynél két nő állt az éppen megjelent könyvet szorongatva. Mona reggel azzal búcsúzott tőle, hogy mindenképpen mosolyogjon.

„Az olvasók imádnak. Ne ijeszd el őket azzal, hogy savanyú képet vágsz!”, érvelt.

Ezt könnyebb volt mondani, mint átültetni a gyakorlatba, de azért megpróbálkozott vele. Mosolygott.

– Köszönöm, hogy idefáradtak – szólalt meg. – Csodálatos, hogy rám találtak ebben a vigasztalan pusztaságban. Igazán örülök. És annak is örülni fogok, ha majd magamra hagynak. Nehogy eltévedjenek, amikor a kijáratot keresik!

Anni felnyögött, és felkapott egy könyvet az asztalról.

– Carl, nem mesélsz kicsit arról, mit várhatnak a szerencsés olvasók a Fácángyilkosoktól?

Carl sóhajtott egyet. Sajnos annak idején aláírta, hogy nem vonja ki magát az ehhez hasonló kínzások alól, amelyeket Anni előszeretettel emlegetett „eventek”-ként.

– De, persze… 1987-ben holtan találtak egy testvérpárt egy nyaralóban, és a gyilkosságot egészen addig nem tudták felderíteni, amíg a Q-ügyosztály nem kezdett foglalkozni vele. Vannak, akik szerint nem teljesen hagyományos módszereket vetettünk be a nyomozás során, de ezt majd eldöntik az olvasók.

A két nő, akik a szerény nézősereget alkották, egyforma frizurát viselt. Hajukat rövidre vágatták, de néhány tincset hosszabbra hagytak és a fülük elé simították.

– Csinálhatunk egy szelfit? – kérdezte az egyik, és már elő is vette az okostelefonját a táskájából.

Carl kiszorított magából egy „természetesen”-t.

– Leguggolna kicsit?

A nők két oldalról hozzásimultak, Carl pedig felvett valamiféle erdei ürítkezéses pozíciót, és közben úgy próbált mosolyogni, hogy titokzatos szerzőnek tűnjön, és ne minden hájjal megkent porszívóügynöknek.

– Szuper lesz az Instára! – jelentette ki az okostelefonos, majd sarkon fordult a barátnőjével, és faképnél hagyták Carlt a könyvei társaságában.

Anni visszament az üzletbe, hogy tovább dumáljon az eladónak, Carl pedig megszámolta az előtte fekvő könyveket. Pont egy tucat volt, és bármennyire is értékelte, hogy egyedül lehet, azért kényelmetlenül feszengett, mert senki ügyet sem vetett rá.

Azon töprengett, hogy talán leléphetne, és elrejtőzhetne a mosdóban, amíg le nem telik a kötelező fél óra, de ekkor ragyogó arccal megjelent Anni, ami csak egy dolgot jelenthetett. Újabb kellemetlenségeket.

– Egy szabadúszó újságíró akar veled beszélni! – lelkendezett. Mindig mindenféle hírverésnek örült, ezért minden firkászt úgy kezelt, mint akit az ég küldött. – Pelle Hyttestednek hívják – nyújtotta előre a telefonját.

Carl a homlokát ráncolta. Ez az erkölcsöt még csak hallomásból sem ismerő Hyttested hosszú évekig a Gossip nevű pletykalapnak dolgozott, és szintén hosszú évekig tört borsot Carl orra alá. Mialatt Carl rács mögött csücsült, Mona és a Q-ügyosztály dolgozói kitalálták, hogy hamis információkat juttatnak el hozzá, amelyeket az a jellemtelen marha vérszagot szimatolva azonnal le is hozott, mert az erkölcshöz hasonlóan szerencsére kritikai érzékkel sem rendelkezett. Amikor ejtették a Carl elleni vádakat, Hyttestedet Monáék várakozásainak megfelelően álhírek terjesztése miatt haladéktalanul kirúgták, szóval valószínűleg nem táplál pozitív érzelmeket Carl irányában.

Valóban nem is gratulációkkal indított, amikor Carl belemorogta a vezetéknevét a kagylóba.

– Megint új könyv, Mørck? És hát persze valódi szereplőkkel! Maga jól lelépett a Q-ügyosztálytól, és azóta degeszre keresi magát az eseteik kiteregetésével. Nem elég, hogy rémisztgeti a lakosságot, még a nyomozási módszereikről is beszámol. Csak nem emiatt van, hogy a Q-ügyosztály felderítési aránya az utóbbi időben nagyot esett?

Carl megvakarta a tarkóját. Mit lehet ilyen hülyeségekre válaszolni? Amikor majdnem három évvel korábban letartóztatták, Gordon, Rose és Assad a segítsége nélkül birkóztak meg a szögbelövős üggyel kapcsolatban álló három gyilkossággal, és az, hogy felderítették őket, igazán lenyűgöző teljesítmény.

– Azt hallottam, hogy felvetődött a Q-ügyosztály bezárása – folytatta Hyttested.

– És ezt mégis kitől hallotta?

– Jól tudja, Mørck, hogy nem fedhetem fel a forrásaimat.

– A forrásait… Így nevezi a fejében lévő hangokat? – Carl a legszívesebben elhajította volna a telefont, de Anni tekintete lecsillapította. – Figyeljen ide! Már elég régen kiléptem a rendőrség kötelékéből, és a könyveimet nem jókedvemben írom, hanem valójában kötelességből.

A vonal túloldaláról egy pisszenés sem hallatszott.

– Dánia történelmét írom meg, és nem rémisztgetni akarom a lakosságot, hanem éppen ellenkezőleg megnyugtatni. Mert mi is a Q-ügyosztály történetének a tanulsága?

Erre sem érkezett reakció. Tényleg ilyen könnyű lenne elhallgattatni ezt a kellemetlenkedő alakot?

– Az, hogy nem éri meg bűnözni – válaszolta meg Carl a saját kérdését. – Lehet, hogy egy gyilkos pár hónapig vagy akár évig elkerüli az igazságszolgáltatást, de aztán felbukkan egy ügyirat, valaki véletlenül elszólja magát, vagy szándékosan könnyít a lelkiismeretén, esetleg újravizsgálnak egy DNS-nyomot. Előbb-utóbb minden bűncselekmény napvilágra kerül. A Q-ügyosztály történetének az a tanulsága, hogy a leggyengébbek is megerősödhetnek, és a jók végül mindig győznek.

Carl mélyen beszívta a levegőt, és visszaadta Anninak a telefonját. Egészen megszédült a hosszú, magasztos beszédétől, és körbenézett, lát-e valahol alkohollelő helyet vagy legalább egy hot dogost. Hát az újdonsült filozófusok sehol sem hajthatnak fel egy sört, és gyújthatnak rá egy cigarettára ebben a nyomorult létesítményben?

Vagy támaszkodjon neki a falnak, és szundítson egyet álló helyzetben? Elvégre nem igazán rohamozzák meg az érdeklődők. Hirtelen olyan érzése támadt, hogy figyelik, ezért felnézett.

Egy zöld ruhát és gyapjúkabátot viselő nő úgy tett, mintha teljesen belemerült volna egy körbeforgatható állványra helyezett olvasószemüvegek szemlélésébe, de közben lopva Carl felé sandított. Elképzelhető, hogy autogramra áhítozó rajongó, szóval Carl felöltötte a legszexibb írói mosolyát, de ezzel pont a szándékaival ellentétes hatást ért el. A különös ruházatú nő azonnal eltűnt a szomszéd üzletben. A hatalmas napszemüveg, a fejére csavart kendő és a felhajtott kabátgallér miatt igazából úgy nézett ki, mint aki álcázza magát, de hát ki az ördög jár álruhában a Rødovre Centrumba?

Mire végre letelt a fél óra, Anni közreműködésével sikerült eladniuk három újabb könyvet. A nő átkarolta és parfümillatú ölelésébe vonta Carlt.

– Igazán szép volt, amit arról mondtál, hogy a jók végül mindig győznek – mosolygott. – Egészen elérzékenyültem.

Carl megpróbálta felidézni, pontosan milyen zseniálisat is mondott, amikor Anni válla felett észrevette, hogy a zöld ruhás nő visszatért az olvasószemüveges állványhoz. A kabátját időközben levette, és kézben fogta, és mihelyt Anni távozott, odasietett Carlhoz.

– Carl Mørck? – szólította meg suttogva. – Beszélhetnénk négyszemközt?

3

ASSAD

Assad hallotta, hogy Rose a folyosó túloldalán a kartondobozaival küzd.

A zihálása, nyögései és káromkodásai alapján arra lehetett volna tippelni, hogy szülés és kocsmai verekedés valamiféle kombinációját végzi éppen, de amikor Assad felajánlotta a segítségét, a nő karba tette a kezét, és felszólította, hogy tartsa magát távol a szigorú szabályok alapján megkoreografált kipakolásától, ezért Assad most védtelen áldozatként hallgathatta az útszéli stílusát, de szerencsére azért nem túl közelről.

Megdörgölte a borostáját, és körbepillantott. Neki nem telt sok időbe újra berendezkedni. A régi kanapéja szorosan a fal mellett állt, pontosan ahogyan otthagyta. Az íróasztalán lévő számítógépet már korábban bekapcsolta, és csatlakoztatta az internethez, a nyomtatóhoz és egy külső képernyőhöz, az asztal feletti polcra tett DAB-rádiót beállította egy libanoni csatornára, amely főleg romantikus balladákat játszott. A helyiséget kicsit feldobta néhány fotó, amelyek Marvát és a gyerekeiket ábrázolták jól kicsípve, és amelyeket az egyik lányuk születésnapján készítettek. Talán Nelláén? A Korán is visszakerült a polcra a szokásos helyére azzal a kriminalisztikai kézikönyvvel együtt, amelyet mostanra már szinte betéve tudott. Az összetekert imaszőnyegét a sarokba állította, a falra felakasztott egy lapos képernyős tévét, és munkába jövet még egy kerámialapos asztalkát is kihalászott egy hulladékgyűjtő konténerből. Remekül illett az elektromos főzőlaphoz, a teásdobozokhoz, a kávéfőzőhöz és a kétkilós nádcukros zacskóhoz.

Már tizenhat év eltelt azóta, hogy Carl Mørck Assad kezébe nyomott néhány félretett bűnügyet, és kiutalta neki irodának a raktárt, és Assad a világon kevés helyen érezte magát annyira otthonosan, mint itt. Életének jelentős részét töltötte a rendőrség alatti pincében, idejönni mindig olyan volt, mintha hazaérkezne, de most mégsem.

Felnézett a falra. Egész életében vágyódott az után, ami már soha nem jön vissza – ezt valószínűleg minden menekült megtapasztalja –, és az érzés az évek múlásával nem enyhült, ugyanúgy, ahogyan Carl hiánya sem. Amikor Carl első regénye megjelent, akkor a kiadója készíttetett egy méretes plakátot, amelyen Carl és a könyv borítója mellett a legpozitívabb kritikákból származó idézetek szerepeltek. Mona kijelentette, hogy nem hajlandó az østerbrói lakásukban nézegetni a nyomasztó plakátot, ezért Assad tette ki az irodájában, hogy emlékeztesse a valaha volt legjobb főnökére, kollégájára és barátjára.

Már lassan három éve nem dolgoztak együtt, és Assadnak minden hiányzott, még Carl reggeli savanyú ábrázata is. De Carlnak elege lett. Elege lett a törött bordákból, elektrosokkból, vágott sebekből és életveszélyből, meg a főnökökből, akiknél soha nem lehet tudni, hányadán áll velük az ember. Elege lett a világ gonoszságából. Hátat fordított az ország legförtelmesebb bűnügyi rejtélyeinek, helyettük az írásnak szentelte magát, otthon dolgozott, hogy minél több időt tudjon Luciával és Monával tölteni, és úgy tűnt, nagyon élvezi ezt az új életmódot.

Assad vele ellentétben úgy érezte, mintha elveszítette volna egy testrészét. Amikor Carl bejelentette, hogy felmond, először ő maga is követni akarta a példáját. De hát akkor miből élt volna meg a családjával? Marva egy bölcsődében dolgozott részmunkaidőben, a keresete a lakhatási kiadásaikat is alig fedezte volna, és Assadnak ahhoz nem igazán fűlt a foga, hogy ötvenhárom évesen előkeresse a taxis jogosítványát, amelyet úgy húsz évvel korábban szerzett meg.

És hát az volt a helyzet, hogy iszonyatosan jól értett a nyomozói munkához. Nyilván el tudott volna helyezkedni máshol, de tudott volna olyasmit találni, ami ugyanilyen jelentőségteljes? Talán pont azért történt vele az élete során rengeteg szörnyűség, hogy itt kössön ki, tagja legyen ennek az egyedülálló nyomozói egységnek, amely harcba száll a gonosszal, és biztosítja, hogy győzedelmeskedjen az igazság, és elégtételt kapjanak az áldozatok. Ráadásul úgy érezte, hálával tartozik a dán társadalomnak és a rendőrségnek, mert adtak neki valamit, amiért érdemes volt élnie, amikor semmije sem maradt.

Így aztán nem mondott fel. Ugyanúgy, ahogyan Rose és Gordon sem.

– Hát a faszom… Ezt meg ki… Itt? Ne már! A picsá…

Rose irodája felől újabb káromkodások hallatszottak, mire Assad megütögette az arcát, méghozzá jó erősen. Semmi értelme itt gubbasztani és keseregni.

Bekapcsolta a tévét. A Közel-Keleten megint háború dúlt, és bár alig bírta elviselni a szétbombázott házakból kimentett gyerekek látványát, kötelességének érezte, hogy kövesse az eseményeket. A TV 2 News csatornán viszont éppen egy belpolitikai történetre fókuszáltak, méghozzá egy Tommy Eckert nevű parlamenti politikus szenzációs visszatérésére. A név hirtelen semmit sem mondott Assadnak, de a beszámolóból kiderült, hogy Eckert tíz-tizenöt évvel korábban Dánia legrátermettebb politikusai közé tartozott, a miniszterelnöki poszt várományosai között is emlegették, de aztán egy éjszaka szédületes tempóban száguldott Helsingørből dél felé az autópályán. Cikázva előzgetett, és elhúzott egy civil rendőrautó mellett is, amely a sebességét százötvenhárom kilométer per órára, a véralkoholszintjét pedig 1,3 ezrelékre mérte, és a fényes tehetség pár nappal később könnyek között jelentette be, hogy visszavonul a közélettől, és a politika helyett az egészségére koncentrál.

Most viszont „megújulva, önmaga jobb kiadásaként” tért vissza, ahogyan azt a parlament előtt ország-világ tudtára adta. Egyébként egyszerűen csak azért kapott megint lehetőséget, mert az egyik párttársa stressz miatt betegszabadságra ment, és ő ugrott be a helyére, de az ilyen nyilvános megbocsátás rettenetesen ingerelte Assadot. Hogy engedhetik meg egy ilyen gyökérnek, aki teljesen elázva volán mögé ült, és ezzel mások életét veszélyeztette, hogy rocksztárként feszítsen Christiansborg előtt?

Ha ez, mondjuk, Irakban, Szíriában vagy Libanonban történik, ahol a politikusok kivétel nélkül vagy korruptak, vagy valakinek az inkompetens unokaöccsei, akkor még érthető is lenne. De Dániában? És a politikusok miért élveznek különleges bánásmódot?

Carlt, akinek olyan sokan köszönhetik, hogy jobbra fordult az életük, három évvel ezelőtt egy nevetséges gyanú alapján megszégyenítették, és börtönbe vetették. A szögbelövős ügy a karrierjébe került, egy ilyen idiótát meg, aki bepiálva száguldozott, hát igen, nyugodtan lehet ahbalnak, idiótának nevezni, simán visszafogadnak a közéletbe.

Assad dühös mozdulattal kikapcsolta a tévét. Amúgy is jobban tenné, ha Rosénak segítene ahelyett, hogy felhúzza magát.

Carl távozása után Rose vette át a Q-ügyosztály vezetését. Ugyan erre a névjegykártyája alapján nem lehetett volna következtetni, de mindenki tudta, hogy ez a helyzet. A feladataik nem változtak, továbbra is felderítetlen ügyekkel foglalkoztak, és még mindig önálló ügyosztálynak számítottak a koppenhágai rendőrség gyilkossági osztályának vezetője alá sorolva, és ezt a vezetőt 2023-ban Terje Plougnak hívták.

Terjét a 2021-es drámai események során hátba lőtték, de teljesen felépült, és Marcus Jacobsen távozása után mindenki nagy örömére átvette a helyét. Már nem lehetett volna fiatalnak nevezni, és úgy tudott káromkodni és szitkozódni, hogy egy tevehajcsár is megirigyelhette volna, de nehezen lehetett kihozni a sodrából, és rendelkezett elég belátással ahhoz, hogy feleslegesen ne avatkozzon bele Assad, Rose és Gordon ügyeibe, amire egyébként nem is volt szükség. Rosénak akadtak furcsaságai – igazából nem is kevés –, de Carllal ellentétben kiválóan átlátta a kezelhetetlen papírhalmokat, nem futott ki határidőkből, és kidekorált egyenruhájú fejesekkel is elboldogult, amivel egészen idáig mindig sikerült megakadályoznia, hogy a vezetőség túlságosan nyaggassa őket.

– Rose, tuti ne segítsek? – kiáltott Assad a folyosó felé, de nem kapott választ.

A nő korábban megpróbálta rávenni, hogy költözzön be Carl régi irodájába, a pince legnagyobb és legjobb helyiségébe, de Assad nemet mondott. Azóta várta, hogy végre megint kényelembe helyezhesse magát a szűk kuckójában a fűtéscsövek alatt, amióta kiderült, hogy visszaküldik őket a föld alá. Átölelte Rosét, és a fülébe súgta, milyen fantasztikus, hogy ők ketten megint a belvárosi csinos őrsre járhatnak dolgozni. Ez majd javít valamicskét a nyomott hangulatukon. Júniusban Gordon is felmondott. Megismerkedett egy Jennifer nevű hjørringi fodrásszal, és amikor az észak-jyllandi rendőrségen megüresedett egy felügyelői állás, megpályázta, és fel is vették.

Ezzel nagy lépést tett felfelé a ranglétrán, de Assad igazán fájlalta, hogy őt is elveszíti. Rose is mindent bevetett, hogy maradásra bírja, és Assad sosem mulasztotta el, hogy megpróbálja hazacsalni, amikor felhívta egy kis kötetlen csevegésre, de egyelőre nem járt sikerrel.

A Q-ügyosztály négyfős állománya kettőre csökkent.

Terje ugyan hébe-hóba küldött hozzájuk potenciális új kollégákat. Carl felmondása óta két férfi és két nő próbált csatlakozni a csapathoz, de minden alkalom azzal végződött, hogy a szépreményű jelölt sikítozva elmenekült. Egyikük teljesen magától úgy döntött, hogy rendet rak kicsit Rose ügyiratai között. Őt akkor látták utoljára, amikor Rose felfedezte, mire vetemedett. Egy másik bepanaszolta a szakszervezeti megbízottnál Assad kávéját és Rose „hanghordozását”. A harmadikat 2022-ben egy drámai letartóztatás során súrolta egy golyó, és azt csiripelték a madarak, hogy azóta nem tért vissza a betegszabadságról. A negyedik, egy harmincas, pökhendi fickó nem rejtette véka alá, hogy csupán azért jelentkezett hozzájuk, hogy minél hamarabb Carl Mørck-féle magasságokba emelkedhessen, azonban az első közös gyanúsítottjuk nyaktörő üldözésekor háromszor rossz irányba kanyarodott, mire Assad az arab nyelv általa ismert összes szitokszavát a nyakába zúdítva ráparancsolt, hogy azonnal álljon félre. Kiderült, hogy az illető nemcsak pocsékul tájékozódik, de az alkoholt sem veti meg.

Terje arra célozgatott, hogy Assad, Rose és Gordon egyáltalán nem fogadta tárt karokkal Carl potenciális utódait. „Egy új Carlt akartok magatoknak, de ilyen ember nem létezik”, jelentette ki, majd sóhajtva hozzátette, hogy szerencsére.

Egyáltalán nem volt igaza. Assad nem új Carlt akart magának, hanem vissza akarta kapni a régit. A régi Carlt. Az igazi Carlt. A világ csak így billenne vissza az eredeti egyensúlyába, és nagyon remélte, hogy most, hogy visszacuccoltak a pincébe, ezt Carl is belátja.

Rose viszont nagyon nem örült a költözésnek.

„Fantasztikus? – ismételte meg. – Hát ez aztán minden, csak nem fantasztikus, Assad. Parkolópályára akarnak tenni minket. Valahányszor elhangzik a Q-ügyosztály neve, megfagy a levegő.”

„Akkor jobb is, hogy visszamegyünk a pincébe. Ott mindig jó meleg van.”

„Meg akarnak szabadulni tőlünk, Assad! Ki akarnak vágni minket. Először Carl lépett le, aztán Gordon, és már jó ideje nem volt olyan ügyünk, ami foglalkoztatta volna a nyilvánosságot. Be akarják zárni a Q-ügyosztályt.” Rose arca lángolt a vastag sminkréteg alatt. „Annyira ki akarnak minket készíteni, hogy magunktól mondjunk fel, úgy, mint Carl meg Gordon.”

Assad egyelőre nem tudta eldönteni, mit gondoljon Rose megállapításáról, de úgy döntött, mégis megpróbál segíteni a nőnek pakolni, mielőtt hazamegy. Rose az irodájában ült a padlón, lába között egy kartondobozzal. Patakokban folyt róla az izzadság, pillantását a fal egy meghatározhatatlan pontjára szegezte Assad mögött.

– Rose! – Olyan kecsesen, ahogyan csak kitelt tőle, Assad odaugrott hozzá. – Elestél?

– He? – A nő olyan képet vágott, mint akit valami fontos tevékenység közben zavartak meg.

– Elestél ezzel a dobozzal? – Assad Rose felé nyújtotta a kezét, hogy felsegítse.

A nő csodálkozva meredt Assad szőrös kézfejére.

– Ja, megcsúsztam. A 64-es betegnaplóval kapcsolatos iratokat akartam elrakni. Háromdoboznyi mappának kellene lennie, de csak kettőt találtam, szóval most kicsit ideges vagyok. Carl biztosan át akarja majd nézni őket, ha valamikor elkezdi írni a sztorit, ezért mindenképpen muszáj előkerítenem, méghozzá most azonnal. – Fújt egyet, és ellökte magától Assad kezét. – És nem, nincs szükségem segítségre. Itt csak egyetlen logikus iratrendezési rendszer van, és az az enyém – kocogtatta meg a halántékát.

– De azért dobozokat tudok emelgetni helyetted – jegyezte meg Assad óvatosan.

Kicsit tartott Rosétól, amikor ilyen hangulatában találta. Carllal az évek során arra jutottak, hogy aki értékeli az életét és a hallójáratait, az jobban teszi, ha hagyja Rosét királynőként uralkodni a birodalmában, de ez néha nem ment könnyen. A nő az idők során többször gondoskodott róla, amit jólesett volna viszonozni, főleg mert Rose az utóbbi hetekben mintha teljesen magánkívül lett volna. Az ismeretségük során gyakran jelent meg feketével erősen kihúzott szemmel, erőteljes illatfelhőbe burkolózva, amelynek jázmin és vanília összetevői a gyerekkora bazárjaira emlékeztették Assadot, de újabban rettenetesen elgyötörtnek tűnt. Kiegyensúlyozottsággal, mondjuk, soha nem lehetett volna vádolni, de a hét évvel korábbi mentális összeomlása óta szerencsére több volt a jó periódusa, mint a rossz, és nem ártana, ha ez így is maradna, elvégre Assad nem bírná egyedül vinni a Q-ügyosztályt.

– Semmit sem kell emelgetned. El a mancsokkal! – dörrent rá Rose, bár valószínűleg nem akarta ennyire leteremteni, legalábbis enyhén elmosolyodott, és megveregette a kollégája karját. – Assad, kedves barátom! 2023-ban már a nők is tudnak cipekedni, még azok is, akik lassan változókorba lépnek. Viszont egy csésze teát elfogadnék.

Assad megkönnyebbülve bólintott. Ha Rose nem fékezi a nyelvét, akkor minden rendben. Kifelé indult, hogy megkeresse a legfinomabb teakeverékét. Változókor? Marva már elmúlt ötven, így Assad tisztában volt azzal, hogy a tünetek közé tartozik a heves szívdobogás, a szemszárazság, az alvászavarok, valamint olyan hangulatingadozások, hogy az ember jobban teszi, ha otthon eldug minden fegyverként használható tárgyat, de arra álmában sem gondolt volna, hogy Rosét, aki annyira különbözik Marvától, amennyire csak elképzelhető, ugyanezek a hormonális változások viselik meg.

És hát hány éves lehet? Negyvenhárom? Negyvennégy? Még nem igazán öreg, de már nem is fiatal. Csodálatos, érett nő.

– És Assad! – szólt utána Rose. – Azt a speckó teát kérem. És legyen benne extra sok fűszer!

Assad összerándult, és végigfutott a hideg a hátán. Jól hallotta? Rose tényleg chait kért? Extra gyömbérrel és kardamommal?

Most valóban aggódni kezdett.

4

CARL

– Biztos benne, hogy senki sem hall minket?

A zöld ruhás nő pillantása ide-oda rebbent a helyiségben, amelyet teljesen megtöltöttek a bűzösebbnél bűzösebb kukák. Nem túl kellemes körülmények között fognak beszélgetni, de a nő ragaszkodott a „teljes mértékben privát tér”-hez, és Carlnak hirtelen csak az jutott eszébe, hogy induljanak el a bevásárlóközpont mögé.

– Véleményem szerint a kockázat elhanyagolható – felelte a nőnek, aki időközben levette a napszemüvegét és a kendőjét. Az kiderült róla, hogy Grynek hívják, de a vezetéknevét nem árulta el.

– Nagyon sokáig tépelődtem, hogy ne hagyjam-e inkább az egészet. – Gry idegesen csavargatta egy hajtincsét. – De nem bírom kiverni a fejemből. Sem dolgozni nem tudok, sem aludni.

Carl visszafojtott egy sóhajtást. Már látta, hová fognak kilyukadni. Gry nyilván imádja a megtörtént bűnesetekről szóló műsorokat, és házimunka közben saját elméletet alakított ki egy felderítetlen gyilkossággal kapcsolatban. Százával rohangásznak az ilyen alakok. Amatőr detektívek. Alig valamivel komolyabbak a látnokoknál, és általában azonos arányban motiválja őket a pia és a közösségi médiában olvasott sok badarság.

– Mondja csak! – szólította fel a nőt, de egyáltalán nem gondolta komolyan.

Nagyon úgy tűnt, hogy nem is olyan könnyű zsaruként nyugdíjba menni. Lehet, hogy az autószerelők és a bőrgyógyászok hasonlóan vannak ezzel. Mihelyt két szót ejtenek a munkájukról, megrohamozzák őket az emberek, hogy vessenek egy pillantást a kocsijuk motorjára vagy az anyajegyeikre. Mondjuk, Carl órabérben fizetett tanácsadóként még mindig besegített a Q-ügyosztálynak, de nagyon nem fűlt a foga a megerőltető agytornához, és most, hogy a második regénye is megjelent, már alig várta, hogy feltett lábbal, pizsamában lustálkodhasson. Mindjárt kezdődik az őszi szünet, de igazából senki sem tiltja meg neki, hogy már most megkezdje a karácsonyi pihenést. Vagyis hát a kiadója talán igen. Már többször zaklatták, hogy röviden foglalja össze, miről fog szólni a harmadik könyve. A cím – Palackposta – adta magát, ezért ezt gyorsan meg is írta sms-ben a szerkesztőjének, az utána érkező hívásaira pedig nem reagált. Mindenesetre ez a vezetéknév nélküli Gry nyilván újra akarja éleszteni a szívében a nyomozói tüzet, de ezzel hiába próbálkozik. Őt már csak az a tűz érdekli, amely egy cigaretta végén parázslik.

– Többször láttam magát a tévében, és a könyvét is olvastam. Az a benyomásom támadt, hogy maga szeret… Hogy is mondjam? Hogy mindig a saját útját járja. – Gry továbbra is körbe-körbesandított. – Ha ez kiderül, engem akár ki is rúghatnak.

– És mégis mi derülhet ki? – Carl hosszú évek tapasztalatából tudta, hogy még a legártalmatlanabb kinézetű emberek is képesek mindenféle ocsmányságra, de Gry őszintén szólva nem úgy nézett ki, mint egy minden hájjal megkent bűnöző.

– A koppenhágai önkormányzatnál dolgozom az Egészségügyi és Szociális Ellátási Hivatalban, és a múltkor pénteken bent maradtunk iszogatni kicsit. Eléggé felöntöttünk a garatra, és…

– És? Ha engem kérdez, szerintem minden közalkalmazottnak bele kellene venni a szerződésébe, hogy munkavállalói juttatásként bizonyos időközönként kirúghat kicsit a hámból.

– A közvetlen főnököm kitalálta, hogy nézzünk be a borospincébe, ami igazából egy sima iroda, de mindenféle dolgot tartunk benne. És aztán… elloptunk… vagyis hát a főnököm ellopott három üveg vörösbort. Az önkormányzattól.

Gry alsó ajka megremegett, és Carl a legszívesebben nem is a plafonra, hanem egyenesen a Marsra emelte volna a pillantását. A munkája során gyakran vett fel hamis vallomásokat. Különböző pszichológiai kórságokban szenvedő alakok előszeretettel járkáltak a rendőrségre, hogy rég halott uralkodók meggyilkolásától a kis hableány lefejezéséig mindenféle bűncselekményt magukra vállaljanak, de ennyire nevetséges beismerést még nem pipált.

Lehet, hogy Gry valójában csak egy férfi figyelmére vágyik? Amióta Carl sokat szerepelt íróként a médiában, rendszeresen kapott csábítónak szánt üzeneteket, de eddig egyik felajánlkozó sem tudta felvenni a versenyt Mona domborulataival és elbűvölő lényével.

– Nézze, Gry! Az emberek már a kőkorszakban is csórtak a munkahelyükről. Protestáns munkaetikánk egyik alappillére, hogy…

– Micsoda? Nem… Nem erről van szó. Valahogyan elindítottam egy üzenetrögzítőt. – A nő kotorászni kezdett a méretes táskájában, és isteni csoda folytán meg is találta benne a telefonját. – A főnököm megfenyegetett, hogy ha nem törlöm róla az üzenetet, ki leszek rúgva, szóval letöröltem. De előtte felvettem a telefonomra. – Közelebb hajolt Carlhoz, és alig hallhatóan suttogta: – Szerintem bűncselekmény történt.

Remegő kézzel kereste meg a hangfájlt. Egy gépiesen csengő női hang bejelentette, hogy új üzenet érkezett.

– Elég hangos? – kérdezte Gry.

Carl bólintott, de azért átvette a telefont, és közelebb emelte a füléhez. Egy asszony erőtlenül dúdolt egy dallamot, amelyet nem ismert fel, de felborzolódott a szőr a tarkóján, amikor egy férfi segítségért kezdett kiáltozni, majd egy másik férfi felszólította, hogy fogja be. Mielőtt megszakadt volna a felvétel, szívszaggató sikítás hangzott fel, amelyet visszavertek a konténerek.

Carl visszatekerte a felvételt, hogy még egyszer meghallgassa a végét.

„Annak idején hátat fordítottál a felelősségednek. Most kapsz egy másikat, ami alól nem tudsz kibújni”, sziszegte az a férfi, aki mintha közelebb állt volna a mikrofonhoz.

– Van fogalma arról, hogy ez mi lehet? – kérdezte Carl Grytől.

– Megpróbáltam utánanézni, és találtam is valamit. – A nő megint belenyúlt a táskájába, és most egy irattartót halászott elő belőle. – 2018-ban Koppenhágában és vonzáskörzetében többször is megtörtént, hogy demenciában szenvedő állampolgárok elkóboroltak az otthonukból vagy az idősek otthonából, és ez egy esetben halállal végződött, amit a sajtó érthető módon felkapott, ezért 2019-ben több kezdeményezés is foganatosításra került. – Elővett az irattartóból egy Audimus feliratú prospektust, amelynek a címlapján egy fehér kavicsra emlékeztető szerkezet látszott. – Ezt az eszközt demenciában szenvedő személyek számára fejlesztették ki. A segítségével meg lehet határozni a viselője helyzetét, és telefonként is funkcionál. Ha a tulajdonosának segítségre van szüksége, csak meg kell nyomnia itt – bökött a szerkezet közepére.

– És hová fut be a hívás?

– Annak idején egy éjjel-nappal működő segélyhívóra futott be – felelte Gry enyhén feszengve –, de a projekt indulása után valamivel felvettek egy új osztályvezetőt, akinek a feladatai közé tartozott a munkamenetek hatékonyabbá tétele és a rendelkezésre álló pénzösszegek gazdaságosabb beosztása, és a projekt felelősének megszűnt a munkaviszonya.

– Aha – bólintott Carl. A nő bürokratikus kifejezéseinek hallatán felmerült benne, hogy a bűnüldöző szervek helyett inkább az önkormányzat munkahelyi visszaélésekkel foglalkozó részlegéhez kellene fordulnia.

– Viszont az a helyzet – folytatta Gry –, hogy a projektet teljesen leállították, de csak Gunvor elbocsátása után. Szóval senki sem tudatta a felhasználókkal, hogy a náluk lévő eszköz valójában elveszítette az értelmét, mert a segélyhívó már nem működik.

– Gunvor?

– Hát ő volt a projekt felelőse. – Gry lesütötte a pillantását. – Az önkormányzatokban gyakran egy-egy alkalmazott buzgalmán áll vagy bukik egy ügy sikere, és Gunvor kirúgása megpecsételte a projekt sorsát. Nem lett volna szabad elbocsátani. Mindenesetre kiderítettem, honnan jött a hívás.

Megint elővett valamit az irattartóból, méghozzá egy újságcikket, amelyben egy elegáns koppenhágai házról készült fénykép volt.

Carl az orrára biggyesztette az olvasószemüvegét. A cikk 2019. november tizenötödikén, tehát majdnem négy évvel korábban jelent meg.

„Az igazgatótanács elnöke a feleségét is magával akarta vinni a halálba”, tudta meg az alcímből.

A szövegből kiderült, hogy 2019. november tizedikén vasárnap este egy otthoni szakápoló dolgozni ment a Koppenhága északnyugati részén, az Emdrupgårdsvejon lévő házba, és az egyik lakót, egy idős, demens asszonyt az alagsorban találta egy ágyhoz kötözve. Az asszony, Jette Horsten alig lélegzett, ami nem igazán meglepő annak ismeretében, hogy az alagsori helyiség egyik sarkában egy gömbgrillben kihűlőfélben lévő faszén füstölgött. Az áldozat szerencséjére a lángok még azelőtt elaludtak, hogy elég szén-monoxid gyűlt volna fel ahhoz, hogy végezzen vele.

Hiába próbálták kihallgatni, a nyomozást egyáltalán nem vitte előbbre. Valójában egyetlen összefüggő mondatot sem lehetett kihúzni belőle, de négy nappal később, november tizennegyedikén csütörtökön megtalálták a férje holttestét az észak-sjællandi Furesø partján. A hetvenhat éves Ole Horsten, akit nem sokkal korábban bocsátottak el a Charis magánklinika éléről, egy hajódarura akasztotta fel magát, amiből arra következtettek, hogy a magas pozíciójának elveszítése után öngyilkosságot követett el, és mivel a demens felesége nem tudott volna boldogulni nélküle, úgy döntött, őt is átsegíti a másvilágra.

– Ezt kiterjesztett öngyilkosságnak nevezik – jegyezte meg Carl.

– A pletykalapok szánalomból elkövetett gyilkosságként emlegették, és mindenki, a család, Horsten korábbi munkahelye és a rendőrség is arra jutott, hogy tényleg ő próbálta megölni a feleségét. – Gry hangja megremegett. – De ha az ember meghallgatja ezt a felvételt…

Carl összecsukta az olvasószemüvegét.

– Igen, akkor tényleg nem tűnik valószínűnek – értett egyet a nővel. – Nem voltak egyedül. Valaki felkereste őket az otthonukban.

2023. október 10., kedd

5

JAKOB

Rettenetesen aludt. Talán csak a szokásos idegessége miatt, vagy talán azért, mert aggódott amiatt, amit végre kell hajtania. Fogalma sem volt, de azt tudta, hogy elkövetett egy idióta hibát.

Az éjszakát egy egyszerű kempingházban töltötte Tornbyben. Arra számított, hogy októberben legfeljebb matrózokkal és lengyel munkásokkal fog összefutni, de a Hirtshalstől nem messze lévő kempingben csak úgy nyüzsögtek az őszi szünetet kihasználó német családok, és magányos férfiként nagyon elütött tőlük. Biztosan feltűnt valakinek, amikor a két szatyrával bejelentkezett. Egy hat-hét éves kisfiú mindenesetre jó alaposan megbámulta a szomszéd házból, amikor bevitte az újonnan beszerzett drónját.

A kempinget a reggeli sötétség leple alatt hagyta el, és érkezéskor szerencsére előrelátóan hamis vezetéknevet adott meg. A dán aranykor egyik zeneszerzője után Weysének nevezte magát. A kempingből Hirtshals felé indult, és a kikötőben egy zöld szippantós autó mögött parkolt le. Meleg mézes tejet kortyolgatott egy termoszból, lehalkítva hallgatta a rádiót – természetesen a P2-t –, és elégedetten felhorkantott. Szinte spirituális hangulat szállta meg, ahogyan a klasszikus zenét élvezve a vizet szemlélte, miközben a reggeli fényben egyre jobban elvált egymástól az ég és a tenger.

Felhajtotta a tej maradékát, és élvezte, hogy az édes folyadék zsíros krémként simogatja a torkát. Annyira késznek érezte magát, amennyire ez csak lehetséges volt. Tombolt benne az energia és a tettvágy, feszítette a mellkasát. Erő töltötte el a torkát is, tökéletesen uralta a hangját.

Az anyósülésen egy Rema 1000 szupermarketes szatyorban egy négyszögletes dolog volt, amelyet kívülállók biztosan sárgás gyurmának néztek volna. A távirányítót egy rigó képével díszített uzsonnásdobozba tette. Amikor összetörte a villanykörtét, megvágta magát, de ettől eltekintve elégedetten gondolt vissza az előző napi előkészületekre. A drónt gyerekjáték volt szétszedni, ugyanolyan egyszerű szerkezetnek bizonyult, mint minden kínai gyártmányú olcsó távirányítós eszköz, semmiféle nehézséget nem okozott. A drónt magát majd összetöri, és a darabjait hazafelé különböző kukákba dobja, elvégre csupán a távirányítóra és pár vezetékre van szüksége. A vezetékeket már hozzá is erősítette a villanykörtéhez, a gyújtózsinórt pedig összekötötte a detonátorral, amelyet belenyomott a robbanóanyagba. Amikor majd megnyomja a távirányító gombját, a villanykörte szálai felizzanak, és a gyújtózsinór kigyullad.

Kihúzta magát ültében. Nyolc perc múlva nyolc óra. A nap már felkelt, és a szélső móló mögött valami kéken derengett a ködben. A szeméhez illesztette a távcsövet, és azonnal ráismert a kék-fehér csíkos halászhajóra. Majdnem harminc méter hosszú volt, a tatja lapos, és az irányítótoronyra emlékeztető kapitányi híd miatt akár kompnak is lehetett volna nézni. Maren II-nek hívták, bár ez a név jobban illett volna a turisztikai brosúrákban szereplő világoskék vitorlásokhoz, mint a harmincmillió koronát érő, csúcstechnológiával felszerelt csodához, amely egyre közelebb siklott a szárazföldhöz, és kikötött.

Amikor a hajó tavaly elkészült, a helyi újság nem győzte dicsérni a speciális hidraulikáját, a hipermodern radarját és a fedélzet alatt kialakított halfeldolgozót. Lehoztak egy fotót a hajóról és a tulajdonosáról, és azt írták alá, hogy „Hirtshals büszkesége”. Jakob teljesen véletlenül botlott bele a cikkbe, és utána három napig alig bírt aludni. Sajgott a torka, mint amikor az ember gyomorégésben szenved. A düh savként sistergett a nyelőcsövében, remegett a keze, és tudta, tennie kell valamit, ha nem akarja, hogy a sötétség felfalja belülről.

Egészen addig azt hitte, Vangnak vége, elvégre négy évvel korábban mindent elveszített. De nem. Mads-Peter Vang, az a mocsok, megint megúszta, és jól járt. Mint élete során mindig.

A parton egy svájcisapkát és kék gyapjúkabátot viselő nő várta. Egy szép nő. Vagy legalábbis szép lehetett volna a sűrű, szőke hajával és a formás alakjával, de amióta Jakob szemmel tartotta őt és a férjét, mintha enyhén leépült volna, amit nem lehetett csupán a smink hiányával és a kopott farmerével magyarázni. Amint megjelent a hajó, idegesen fel-alá kezdett járkálni, és amikor üdvözlésre emelte a kezét, fáradtnak tűnt. Lehet, hogy csak rosszul alszik, amikor a férje tengerre száll. Anének hívták, és férjével két csinos kamasz lányt nevelt.

A fedélzeten lévő férfiak gyakorlott mozdulatokkal hajították a kezükben tartott kötelet a kikötő cölöpjeire, és nem sokkal később megjelent Vang egy North Face táskával a vállán. Nem igazán hasonlított önmagára. A széles vállához egy kis pocak társult, és a szakálla eltakarta az arcát, amelyre Jakob jól emlékezett gyerekkorukból, de kimért testbeszéde mit sem változott. Leballagott a hajóról, és homlokon csókolta a feleségét.

Úgy tűnt, vitáznak valamin. Vang a kocsijukra bökött, aztán a kikötő fölé magasodó városra. A felesége vállat vont, és beszálltak a piros Hyundaiba, amellyel érkezett.

Jakob felvett egy sapkát, és lejjebb csúszott, amikor elhaladtak mellette. Mihelyt a legénység elhagyja a hajót, akcióba lendül. Miután leszálltak, soha nem húzták fel a rámpát, és az ajtókat is tárva-nyitva hagyták. Errefelé így mentek a dolgok. Senki sem gyanakodott, az emberek bíztak egymásban, talán csak az elsősegélydobozban lévő morfint őrizték hét lakat alatt.

Mindenesetre felmegy a fedélzetre, és onnan le a gépházba. Pontosan ismerte a kialakítását, a gyártó értékesítési brosúrái nem fukarkodtak a részletekkel. Tudta, hogy a motor alatt van egy kis hely. Nem nagy, alig tíz centiméter magas, alig lehet észrevenni, de elég lesz. Oda benyomja a robbanóanyagot, és úgy fordítja a detonátort, hogy a villanykörte szálai éppenhogy csak hozzáérjenek a gyújtózsinórhoz, aztán szépen elhúz, mielőtt megérkezik az új műszak a következő heti útra előkészített ellátmánnyal.

A drón távirányítóját két kilométeres távolságból is lehetett használni, de erre nem lesz szükség. Megáll a turistaparkolóban, ahonnan csodálatos kilátás nyílik a kikötőre, és aztán várakozik.

Ha mázlija van, a Maren II ebéd előtt kifut a tengerre, ő pedig még a sötétség beállta előtt hazaér Koppenhágába. Mert ma este… ma este énekelni fog.

6

ASSAD

Assad korán szeretett bemenni dolgozni. Amikor Carl pár órával később beért, mindig azt morogta, hogy Assad olyan, mint az ördög. Soha nem alszik. Ez persze egyáltalán nem volt így, és igazából szeretett elnyújtózni a kanapén, miután lerúgta a cipőjét, és begyújtotta a főzőlapot egy kis extra kardamomos kávé alatt. Kényelmesen elhelyezkedve lapozgatta a felderítetlen ügyek iratait, és jobb napjain előfordult, hogy rábukkant egy forrásra, akinek nem a megfelelő kérdéseket tették fel, vagy régi bizonyítékokra, amelyekből modern technológiával talán új válaszokat lehet előcsalogatni.

Ma reggel azonban megelőzték. Rose irodájában égett a villany, bár még alig múlt el hét óra. Assad bekukucskált hozzá, és megdöbbenve állapította meg, hogy a polcokon olyan katonás rendben sorakoznak az ügyiratok, hogy a KGB-tisztek is megirigyelhetnék. Rose az íróasztalánál ült, és az erősen kihúzott szeme láttán azt lehetett volna hinni, hogy megint divatba jött a punk stílus. Tegnap óta a haját is megmosta és belőtte, de a fehérre mázolt ábrázata miatt nem igazán lehetett eldönteni, javult-e valamennyit a sápadtsága.

– Jó reggelt, Assad! Figyelj csak! Az a tegnapi tea… Hát lehet, hogy te chainak nevezed, de szerintem inkább beöntés.

– Beöntés? – ismételte meg Assad megbántva. – Eddig azt hittem, azt a másik irányból kell alkalmazni.

– Jó, persze, igazad van. Na, ne vágj ilyen elkámpicsorodott fejet! Lehet, hogy simán elcsaptam a hasam, szóval ne gyere túl közel! Az ilyesmit könnyű elkapni.

– Hová csaptad a hasadat?

– Hát főleg a vécére. Állandóan hányok.

– Ezen könnyen tudok segíteni. Csinálok mentateát, és teszek bele extra cukrot…

– Még csak az kellene! Nem kérek több teát! Amúgy a legszívesebben ágyban maradtam volna, de Terje írt sms-t, hogy beugrik, és hoz magával egy kis vérfrissítést is. A vérfrissítést Henrynek hívják, és állítólag nagyon tapasztalt. – Rose az utolsó szóval kapcsolatos kétségeit a levegőbe karmolt idézőjellel jelezte.

– Ez nem is rossz hír – szögezte le Assad. – Ha kapunk új embert, az szerintem azt jelenti, hogy mégsem fagy el a levegő, amikor rólunk van szó.

– Nem elfagy, hanem megfagy, Assad. És amúgy nem tudsz felvidítani. Ismerek mindenkit, aki számít, és még soha nem hallottam Henry nevű gyilkossági nyomozóról. – Rose felkapott egy papír irattartót, és legyezni kezdte magát vele. – És egyáltalán kit hívnak ma Henrynek? Nyugdíjkorhatár alatt tuti senkit sem. Szerintem Terje összekukázott valami vidéki öregembert a közlekedésiektől, és azért rakják a nyakunkba, hogy besokalljunk, és mi magunk zárjuk be a bazárt. – Az arcát fedő vakolaton piros foltok ütköztek ki, de továbbra sem keltett egészséges benyomást. – Hogyan derítsük fel ezt a rengeteg ügyet – bökött a polcok felé –, ha nyugdíjazás előtt álló vénségeket kell pesztrálnunk?

Assad az órájára sandított. Egyre kevésbé hitte, hogy jobb kedvre tudja deríteni Rosét, és igazából nem is értett egyet a gondolatmenetével, mert meg volt győződve arról, hogy Terje a legjobbat akarja nekik.

Persze lehet, hogy naivitás ennyire megbíznia a főnökében. Carl mindig egészséges kételkedéssel viszonyult azokhoz, akiknek az egyenruháján túl sok csillag fityeg, és azt sem szabad elfelejteni, hogy Terje elődje, Marcus Jacobsen mindannyiuk legnagyobb megdöbbenésére simán cserben hagyta Carlt élete legnehezebb időszakában. Viszont a Q-ügyosztályt nem Terje hozta létre, és Carl drámai távozása után bármikor feloszlathatta volna őket, mégsem tette, és amikor Assad beszámolt neki a jövőjét érintő gondolatairól, biztosította, hogy később sem tervezi a csapat megszüntetését.

„Maradj velünk, Assad! Számítunk rád is, és a Q-ügyosztályra is”, szögezte le, és nem szokta megszegni a szavát. A szabályokat unalmas módon mindig betartotta, ízig-vérig rendőr volt, és mindenki tudta róla, hogy a legdurvább tetthelyeken is megőrzi a hidegvérét. Több mint tíz évig tartozott alá hivatalosan a szögbelövős ügy, és amikor Carlt gyilkossággal és drogcsempészettel gyanúsították, nem veszítette el a fejét, és nem állt be a vádaskodók táborába. Még golyót is kapott a hátába Carl miatt, és ezt Assad soha nem fogja elfelejteni.

Egyébként pedig Terje az elmúlt években mintha még kiegyensúlyozottabbá vált volna. Nem lehetett eldönteni, hogy egyszerűen azért, mert öregszik, vagy mert olyan közel került a halálhoz, amikor rálőttek, de Assad biztos volt benne, hogy ha a főnökség meg akarná szüntetni a Q-ügyosztályt, akkor azt Terje kertelés nélkül közölné velük, és nem bombázná őket potenciális kollégákkal.

– Nagyon nem jó, hogy ennyire nem eszel semmit, Rose – sóhajtotta. – Ez a tevéknél is pont így van. Ha üres a gyomruk, az nagyon rossz hatással van az agyukra, és olyankor mindent befalnak, amit csak találnak, és persze kikészül a gyomruk, és olyankor tisztes távolságban kell maradni tőlük, ha az ember nem akar pórul járni. Úgy látom, vasra is szükséged van, szóval csinálok egy kis bárányt. Teszek bele babot és aszalt sárgabarackot meg mandulát, mert kell a rost, hogy…

– Ne emlegesd az evést, a tevéket meg főleg ne! – szakította félbe Rose, és a szája elé kapta a kezét. – Mindjárt rosszul leszek.

Valaki megdöngette az iroda ajtaját, mire Assad megfordult. A folyosóról Terje pislogott befelé enyhe csodálkozással az arcán.

– Miért leszel rosszul? – kérdezte.

Rose fészkelődött kicsit ültében.

– Valami betegség terjed itt a pincében, Terje. Vírus vagy esetleg baktérium, talán szalmonella, de kolera is lehet. Fogalmam sincs, hogy micsoda, de elég durva tüneteket okoz. Ki kell szellőztetni, és mindent le kell fertőtleníteni. Törékeny egészségű szépkorúakra különösen veszélyes.

– Szépkorúakra?? Csak nem rám célzol? – bökött Terje a mellkasára az elektromos cigarettával, amelyre egy ideje lecserélte a pipáját.

– Nem, hanem az új kollégánkra. Arra a vénséges Henryre – magyarázta Assad.

– Tapasztalt, Assad – javította ki Rose. – 2023-ban ezt így kell mondani.

Terje szája talányos mosolyra rándult.

– Rose és Assad, bemutatom az új kollégátokat.

Oldalra húzódott, és megjelent mögötte egy nő. Assad és Rose három örökkévalóságnak tűnő másodpercig képtelen volt bármit reagálni. Assad nem tudta eldönteni, hogy Rose a nő kinézete miatt nem jut szóhoz, vagy azért, mert nem az elképzelt ősz hajú közlekedési rendőr állított be hozzájuk, de erre nem is akart túl sok energiát vesztegetni, inkább a saját gondolatait próbálta rendezni.

A nő belépett az irodába. Orrán napszemüveg trónolt, bár a pince állandó félhomályba burkolózott, és ujjatlan, fekete pólót és széles szárú, fekete nadrágot viselt. Bal válláról – amelyről Assad megállapította, hogy feltűnően izmos – egy Gendarmerie Nationale[1] feliratú, kopott, katonazöld bőrtáska lógott, jobb kezében ruhazsákot tartott, amely nyilván egy kabátot rejtett, bár a nő magas sarkú csizmáját figyelembe véve Assadot az sem lepte volna meg, ha selyemruha kerül belőle elő. A mozgása és az, ahogyan hátravetette a haját, szintén egyértelműen nőiesnek tűnt. Na de az az izmos kar…

Assadnak kóválygott a feje, és amikor a nő feltolta a napszemüvegét a gesztenyebarna hajára, mandulaformájú, világítóan zöld szeme láttán szinte megszédült, és bambán elvigyorodott.

A nő nem mosolygott vissza rá. Valójában ügyet sem vetett sem Assadra, sem Roséra. Súlyos frufruja alatt éber pillantással pásztázott körbe a helyiségben olyan módon, amely Assadot a hírszerzés tisztjeire és kommandósokra emlékeztette – meg persze saját magára. Figyelmes tekintetén látszott, hogy idegen helyen mindig menekülési útvonalakat, rejtett kamerákat, bombákat és orvlövészeket keres. Így általában csak azok viselkednek, akik éveken át tartó tréning során vagy keserű tapasztalataik alapján megtanulták, hogy minden helyzetben a legrosszabbra számítsanak. A nő végigpásztázta Rose polcrendszerét, a plafonon futó poros fűtéscsöveket, majd egy tekintélyes méretű pókhálóra meredt Rose háta mögött. Arcán elégedetlen fintor jelent meg, és Assad dühösen ostorozta magát amiatt, hogy tegnap nem gyújtott füstölőt. Jól tudta, hogy a levendulaillat nemcsak a bogarakat és az egereket, hanem a főnökeiket is távol tartja.

– Helena Henry negyvennégy éves. Franciaországban született, ott nőtt fel, és ott is végezte el a rendőrtisztit. Édesapja francia, és a francia rendőrségnél töltött be rendőrfőkapitányi pozíciót, de édesanyja dán, ezért jól beszél dánul, bár a saját bevallása szerint enyhe akcentussal, de hát ez nem akadályozza meg, hogy valaki itt dolgozzon – kacsintott Terje Assadra. – Hosszú ideig Lyonban dolgozott, ahol szervezett bűnözéssel foglalkozott, de pár hete Dániába költözött.

– Aha – jegyezte meg Rose tompán. – Szervezett bűnözéssel foglalkozott?

Assad rásandított. Pontosan értette, mi rejlik a kérdése mögött. A Q-ügyosztály hivatalosan kivételes jelentőségű ügyek megoldására szakosodott, legalábbis annak idején ezért hozták létre, és ugyan ide elméletileg sok különböző eset tartozhatott, mindenki tisztában volt azzal, hogy valójában gyilkosságokat derítenek fel, és eltűnt személyek után nyomoznak. A szervezett bűnözéshez, vagyis drogcsempészethez és -terjesztéshez, bandaháborúkhoz, emberkereskedelemhez és csaláshoz a rendőrség más osztályai jobban értenek, szóval Helena Henry náluk nyilván testhezállóbb feladatokat tudna végezni. Rose mindenesetre így gondolta.

– Igen – felelte Terje. – Fel is vették a szervezett bűnözési osztályra egy kolléga felmondása miatt, aki azonban az utolsó pillanatban meggondolta magát, és így nem kellett betölteni a helyét. Szerencsétekre azonban a kezembe kerültek a franciaországi referenciái, és mivel megígértem, hogy a lehető legjobb kollégát fogom felhajtani nektek… – Odafordult a nő felé. – Helena, bemutatom Rose Knudsent és Hafez el-Assadot.