SZERB ANTAL

A KIRÁLYNÉ NYAKLÁNCA

IGAZ TÖRTÉNET

Szerkesztette:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó:

Pályázatfigyelés Kft.

Hajmáskér, 2021

ISBN 978-615-6377-92-0

www.greenlightpalyazatok.hu

© Pályázatfigyelés Kft., 2021

TARTALOMJEGYZÉK

ELÕSZÓ

ELSÕ FEJEZET A NYAKÉK

MÁSODIK FEJEZET A GRÓFNÉ

HARMADIK FEJEZET A NAGYÚR

NEGYEDIK FEJEZET A VARÁZSLÓ

ÖTÖDIK FEJEZET VÉNUSZ LUGASA

HATODIK FEJEZET SZELLEMEK A KANCSÓBAN

HETEDIK FEJEZET A KIRÁLYNÉ

NYOLCADIK FEJEZET ÍGY TÖRTÉNT

INTERMEZZO FIGARO ÉS HAGA GRÓFJA

KILENCEDIK FEJEZET A NYAKLÁNC EXPLODÁL

TIZEDIK FEJEZET A BASTILLE, A PARLAMENT ÉS A KIRÁLY

TIZENEGYEDIK FEJEZET AZ ÍTÉLET

EPILÓGUS

ELÕSZÓ

Az idõk az irodalmárt is arra tanítják, hogy szokott tárgyát félretéve, a Történelem felé tekintsen és tõle várjon ihletést új munkájához.

A középkor és az újkor története a nemzetek története; és elsõsorban a nemzetek saját fiainak dolga, hogy megírják hazájuk történetét. De van e történelemnek két korszaka, amely oly egyetemes nagyságú és kihatású, hogy az egész fehér emberiség közös multjának tekinthetõ: az olasz renaissance és a francia forradalom. Napjaink légkörével a francia földrengés ideje inkább összhangban van, mint a firenzei kozmikus tavasz; és az a társadalmi osztály, amely hez tartozom, a polgárság, a francia forradalommal kezdi el életét a sorscsillagok alatt - nem vagyok tehát teljesen illetéktelen kívülálló én sem, ha róla kívánok írni.

A tárgy szinte kényszerült rám és hosszú évek félig-meddig öntudatlan elõkészületei vezettek feléje. Nehezebb volt a forma, a mûfaj kérdése. Írhattam volna történelmi tanulmányt, mono gráfiát. A tárgy roppant nagy és meglehetõsen feldolgozott volta következtében természetesen csak valami részletkérdésrõl írhattam volna; de a legkisebb részletkérdés feltárása is olyan stúdiumot igényel, amelyet csak ifjúságom kedves otthonában, a nagy párisi könyvtárakban végezhettem volna el - s ezek most elõttem bizonytalan ideig zárva maradnak.

Írhattam volna regényt; és bevallom, ez a terv nagyon sokáig kísértett bennem. De a törté nelmi regény mûfajához éppúgy nincs bátorságom, mint ahogy nem mernék regényt írni, amely olyan országban játszódik, ahol sosem jártam. Valami tisztességes félelem visszatart attól, hogy egykor valóban élt személyek szájába olyan szavakat adjak, amelyeket sosem mond tak el, szívébe érzéseket, amelyekrõl nem tudom ellenõrizni, vajjon nem csak a saját érzéseim-e, utakat tétessek meg velük, amerre sosem jártak.

Így jutottam el egy mûfajhoz, amelynek egyelõre nem tudok nevet adni. „Igaz történetnek” neveztem el, mert elmondom minden regényszerû díszítgetés és hozzátoldás nélkül XVI. Lajos korának egy nevezetes eseményét, amelynek a történettudomány úgyszólván minden részletét felderítette. Az esemény maga is már olyan természetû, hogy mintegy az egész kor jelképének lehet tekinteni, mert, mint az eszményi dráma, magába sûríti mindazt, ami az ezerarcú esemény tömegben a legjellemzõbb és a leglényegesebb. De azonkívül kilátópontnak is használhatom, ahonnan perspektíva nyílik a korszak minden irányába; úgy tekinthettem, mint egy szökõkutat a versaillesi parkban, ahonnan csillagalakban fasorok indulnak mindenfelé és igyekeztem ezeket a fasorokat is bejárni.

A nyersanyagot, a Nyakláncper történetét, úgyszólván készen kaptam Frantz Funck-Brentano „L’affaire du collier” címû kitûnõ könyvében, amely teljes, óriási kiterjedésû dokumentum-kincs alapján íródott. Célom nem az, hogy új képet adjak a Nyakláncperrõl - hiszen ez a kérdés Funck-Brentano könyvével lezártnak tekinthetõ -, hanem, amint mondtam, kilátópont nak tekintettem csak, ahonnan a közeledõ forradalom felé lehet tájékozódni. Éppen ezért nem is ragaszkodtam szigorúan a Nyaklánchoz; igyekeztem minél több „jellegzetes apró tényt” beleszõni elbeszélésembe, követve az utólérhetetlen nagy mestert, akihez szellemtörténeti ifjúkorunk után meglett fõvel mindnyájan visszatérünk, Hippolyte Tainet. És a tényeket meg magyaráztam, amennyire szükségesnek látszott és amennyire tudtam; tettem ezt abban a szerénységre intõ tudatban, hogy a történelem végeredményben megmagyarázhatatlan.

ELSÕ FEJEZET
A NYAKÉK.

A nagy forradalom elõtti évtizedekben élt Párisban két német ékszerész: Charles August Boehmer, akinek nevét Bo-emernek ejtették a franciák, és Paul Bassenge, akinek francia neve családjának francia származására mutat, õsei hugenotta menekültek voltak, Lipcsében éltek, amíg ez a Bassenge vissza nem származott Párisba és be nem társult az öregedõ Boehmer üzletébe. Boehmer igen nevezetes ékszerész lehetett és már XV. Lajos uralkodása alatt meg vásárolta magának a „joaillier de la couronne et de la reine”, a korona- és királynõi ékszerész címet.

A két ékszerész, vagy legalább is Boehmer, aki kettõjük közül e történet elõterében szerepel, nem lehetett egészen átlagember. Bennük is ott élhetett a nagyság álma és szenvedélye és a maguk ékszerészi módján igyekeztek hírre és halhatatlanságra. Évek hosszú és csendes munkájával összevásárolták Európa árubabocsátott legszebb gyémántjait. A gyémántokat nem foglalták párisias ízlésû keretbe, nem adták el, hogy vagyont szerezzenek és a pénzen olyan földbirtokot vásároljanak, amely nemességgel jár együtt; a gazdagodó polgárok akkoriban ezt tették, de Boehmerék külön úton jártak. A gyémántokat elzárták üzletükben és amikor már sok gyémánt összegyûlt, hozzáláttak a nagy mûhöz. Elkészítettek az akkori világ legdrágább ékszerét. Errõl a rekordkincsrõl, a végzetes gyémántnyakékrõl szól történetünk.

A nyakéket nagyon kevesen látták, még történetünk szereplõi közül is - majd késõbb meg tudjuk, miért nem; nem függött senkinek sem a nyakán, nem a hordozójára hozott bajt, mint valami maleficum, hanem mint az elátkozott Niebelung-kincs a Rajna mélyén, pusztán azáltal vált végzetessé, hogy egy rövid ideig a világon volt. De az utókor szorgalmas tudósai meg találták tervrajzát Boehmerék írásai között és így nem titok, hogy milyen lehetett. A rajz alapján attól félünk, hogy tulajdonképpen nem is volt nagyon szép; olyan hihetetlenül nagy, olyan barbáran, népvándorláskori leletként „kincs” lehetett, hogy inkább megdöbbenést kellett kiváltania, mint elragadtatást. Három gyémántláncból állott, közülük a harmadik és leg hosszabb többsoros, a láncokról gyémánt médaillonok függtek és végûl is négy gyémánt bojtban végzõdött.

Boehmerék az ékszert eredetileg Du Barry grófnénak szánták, vagyis XV. Lajos királlyal akarták kifizettetni. De XV. Lajos hirtelen meghalt, feketehimlõben és elhagyatva, Du Barry számûzetésbe ment Louveciennes-be és a nagy sic transitban Boehmeréknek új gloria mundi után kellett szétnézniük. Felkínálták az ékszert a spanyol udvarnak, de ott megrémültek az árától.

Nemsokára ráeszméltek, hogy csak egy valaki van a világon, akit nyilván a sors is arra sze melt ki, hogy ennek a kincsnek birtokába jusson: ez Marie Antoinette, Franciaország ifjú király néja. A régi uralkodók és uralkodónõk általában szerették az ékszereket, azt tanítja a história - de Marie Antoinette kartársainál is jobban szerette, szenvedélyesen, leküzdhetetlen vággyal. Több ékszere is volt, mint más királynénak. Hazulról, Bécsbõl rengeteg gyémántot hozott magával kelengyéjében, majd pedig XV. Lajos király, férjének nagyapja, neki adta elhalt me nyé nek, Mária Jozefának gyémántjait és gyöngyeit, többek közt egy gyöngynyakéket, amely nek a legkisebb gyöngye is akkora, mint egy „aveline” (csövesmogyoró, mondja Sauvageot szótára. Talán amerikai mogyoró). Ezt egykor Ausztriai Anna hordta és hagyta örökül a francia királynékra - Ausztriai Anna, XIII. Lajos felesége, úgyhogy ez az ékszer talán azonos azzal a másik híres nyakékkel, amelyet mindnyájan ismerünk az öregebbik Dumas Három Testõrébõl.

A királyné nem panaszkodhatott sem XV., sem XVI. Lajos fukarságára, de szenvedélyét a kapott ékszerek nem elégítették ki; titokban is vásárolt ékszereket, emiatt anyja, a bölcs és szentéletû Mária Terézia súlyosan meg is korholta leveleiben, mondván, hogy üdesége a leg szebb ékszer. De Boehmer is jól ismerhette a királyné szenvedélyét: hiszen 1774-ben megvá sá rolt tõle 360.000 frankért egy hat gyémántból álló fülönfüggõt, amely szintén Du Barry grófné számára készült, Boehmer 400.000 frankért kínálta, de a királyné kiszedetett belõle két gyémántot és két saját gyémántjával helyettesítette be, hogy olcsóbb legyen, az összeget pedig részletekben fizette ki.

Boehmernek tehát minden reménysége meglehetett arra, hogy a királyné meg fogja vásárolni a rekordékszert is. De ezúttal csalódnia kellett. A király szinte hajlandónak mutatkozott, csakhogy maga a királyné sokallta az összeget; 1,600.000 font nagy pénz egy királynénak is, külö nösen, amikor nem megy jól neki. Marie Antoinette a nagy háborúra gondolt, Francia ország legrokonszenvesebb háborújára, amelyet Anglia ellen vívott Amerika függetlenségéért, és azt mondta: - Nagyobb szükségünk van egy hajóra, mint egy ékszerre.

A ékszer pedig már megvolt és mint egy gazdátlanná vált és rosszul csomagolt nagy rádium mennyiség, hangtalanul és láthatatlanul sugározta magából a végzetet.

Mi azonban megállunk egy pillanatra, lélekzetet veszünk és egy kis gazdaságtörténeti elmél kedésbe bocsátkozunk, Boehmer vállalkozásával kapcsolatban. Mert az ékszer elkészítése, ez a fontos, vállalkozás volt. Nem megrendelésre készítette, mint elõdei, a régi századok nagy mûvesei és ötvösei, mint ahogy mondjuk Benvenuto Cellini dolgozott - hanem „piacra”. Elkészítette nem hogy keresletet elégítsen ki, hanem úgyszólván azért, hogy a kínálat meg teremtse a keresletet. Még hozzá meglehetõsen kockázatos piacra dolgozott, minthogy igen kevés vevõ jöhetett számításba.

A másik meglepõ mozzanat pedig a rekord, a nagyság álma. A nagyság sok-sok évszázadon át a két Elsõ Rend privilégiuma volt, az Egyházé és a Nemességé. A lovag gondolhatott arra, hogy valami páratlan vitézi tettel bámulatba ejtse a világot, a szent ember gondolhatott arra, hogy az önmegtagadás valami soha-nem-volt és riasztó formájával felrázza felebarátainak alvó lelkiismeretét, és egy-két évszázad óta már a szellem embere is gondolhatott arra, hogy mûvével felülmúlja az elõtte élt alkotókat - de a polgár, a kereskedõ, az iparos? még ha vagyont is gyüjtött, azt sem rekordszándékkal gyüjtötte akkoriban, tehát nem azért, hogy neki több legyen, mint másnak. Boehmer viszont nem pusztán úgy akart remeket alkotni, mint ahogy a céhek mesterjelöltjei; nem ipari, hanem kereskedõi rekordot akart állítani, ékszert, amely nem szebb, hanem drágább a többinél. Boehmer a maga módján úttörõ és utól is érte az úttörõk balsorsa.

Persze tudjuk, hogy a kapitalizmus öregebb Boehmernél, de Boehmer viselkedése már a kapitalizmus egy késõi formája, már az az angol-amerikai típus, amely a XIX. század második felében jut uralomra és Boehmer korában bizonyára még nagyon ritka lehetett.

Ilymód Boehmer is kitûnõ illusztrációja annak a tételnek, hogy az Ancien Régime-et, XV. és XVI. Lajos korát nem választja el világok szakadéka a forradalom utáni kortól. „A franciák”, mondja Tocqueville, a mult század elejének nagyszerû politikai gondolkozója, „1789-ben a legnagyobb erõfeszítést fejtették ki, amelyet nép valaha véghezvitt, hogy történelmüket két részre hasítsák és mély szakadékkal válasszák el azt, ami volt, attól, ami lesz.” De a bíráló és tárgyilagos utókornak nem szabad ezt készpénznek vennie. Tocqueville úgy látta, és a tudósok 50 év óta többnyire egy véleményen vannak vele, hogy a forradalom nem teremtett a semmibõl új világot, hanem csak hirtelen, csodaszerûen megérlelte mindazt, ami már azelõtt is csirázott és növekedett és talán a forradalom nélkül is gyümölccsé érik, csak éppen lassabban.

Ezért kitûnõ példa Boehmer vállalkozása: látjuk, hogy a nagykapitalista mentalitás, a mindenáron való többtermelés és a gazdasági rekord szelleme megvolt már a XVIII. században is, és már akkor is épp úgy robbantott és döntött össze világokat, mint késõbb. Ez a szellem tehát nem pusztán azoknak az intézményeknek a következménye, amelyeket a francia forradalom hozott létre, mint ahogy a forradalom ellenségei tanítják.

De még másra is következtethetünk. Egy gazdaságilag nyomott hangulatban lévõ országban valószínûleg nem jut egy ékszerésznek sem eszébe, hogy olyan ékszert készítsen, amilyen még soha nem volt a világon; ez a szándék egy egész nemzedék vagy egy egész ország gazdasági önbizalmáról tanuskodik. Boehmerék vállalkozása igazolja azt, hogy az Ancien Régime egy nagy gazdasági fellendülés tanuja volt. Ezt is Tocqueville állította elsõnek, de adatszerû, tudományos módszerrel csak a XX. század elején bizonyították be nem-francia tudósok, egymástól függetlenül az orosz Ardasev és a német Adalbert Wahl.

A gazdagodás már XV. Lajos alatt megindult, a Hétéves Háború egy pillanatra megállította, azután XVI. Lajos alatt üteme meggyorsabbodott. Növekszik a vasbányák és kohók száma. Eddig Franciaország Angliából és Németországból kapta a vasat, amelyet feldolgozott; ezentúl maga állítja elõ Elzász, Lotharingia és Nantes acélmûveiben és fõkép Amboise-ban. Óriási fejlõdésnek indulnak a textiliparok, kiváltképen a gyapjúfonás. Sèvres porcellánnal, a Gobelins szõnyeggel, Saint-Gobain üveggel, Baccarat kristállyal, Rouen és Nevers fayence-szal látja el a világot. A gép elkezdi diadalútját. Marseille a világ egyik legfõbb kikötõje lesz. A versaillesi béke után 1786-ban Angliával kereskedelmi szerzõdést kötnek, amely elõnyös ugyan a francia mezõgazdaságra, de árt a kereskedelemnek és iparnak. De még így is Anglia után Franciaország a világ leginkább jómódú országa. A forradalom után csak 1835-ben érték el azt a kereskedelmi mérleget, amelynél 1787-ben tartottak. Talán itt említhetjük meg azt is, mint a gazdasági vérkeringés gyorsulásának jelét, hogy XVI. Lajos uralkodása alatt a tõzsdézés olyan arányokat öltött, hogy 1787-ben Mirabeau már szükségesnek látta felemelni ellene mennydörgõ intõ szózatát.

Amikor XVI. Lajos trónra lép, mindenfelé a bõség jelképeit rakják ki, annak kifejezéséül, hogy mit várnak uralkodásától. A hölgyek akkoriban toronymagasságú hajviseletükben hord ták a koreszméket kifejezõ szimbólumokat: XVI. Lajos trónraléptekor a nõk feje búzakalá szok kal volt súlyos, mint az alföldi rónaság.

És a királyság zilált pénzügyi helyzete, a hirhedt deficit, amely kirobbantja a forradalmat? Igaz. De ez a pénzügyi válság a királyi pénztár válsága volt, nem a nemzeté, nem a népé. Arról volt szó, hogy a királynak, vagyis az államkincstárnak több a kiadása, mint a bevétele. Ezen kétféleképen is lehetett volna segíteni: vagy a kiadások csökkentésével, vagy a bevételek fokozásával. A királyságnak mondhatnók egyéni tragédiája volt, hogy akkori helyzetében belsõ okokból egyiket sem tudta véghezvinni. Az ország jómódjára vagy szegénységére ez egyáltalán nem jellemzõ.

A fellendülés XVI. Lajos uralkodása alatt nemcsak gazdasági téren észlelhetõ, hanem a külpolitikában is. A két elõzõ Lajos sok esztelen és részben egyáltalán nem dicsõ hadjárata után most Franciaország szelídlelkû királyának és kitûnõ külügyminiszterének, Vergennes grófnak vezetésével bölcs békepolitikát folytat. Ellenáll a háborús kísértéseknek, amelyekkel nyugtalan szövetségese, II. József császár, a mi „kalapos királyunk”, Marie Antoinette fivére csábítgatja; csak egy háborúban vesz részt, Anglia ellen, Amerika függetlenségéért. Ez a háború meglehetõsen kényelmesen, francia részrõl igen kevés véráldozattal és hosszú ideig változó szerencsével folyik, az angolok elfoglalnak francia gyarmatokat, a franciák elfoglal nak angol gyarmatokat, míg végre 1781-ben az egyesült amerikai és francia seregek York town nál döntõ gyõzelmet aratnak. 1782-ben hazajön La Fayette, az amerikai szabadság francia hõse és az Operaházban megkoszorúzzák. 1783 szeptember 3-án megkötik a versaillesi békét (ezt az elsõ versaillesi békét milyen végzetes második fogja követni!), a franciák nem örülnek a szelíd békefeltételeknek, mégis boldogan érzik, hogy kiköszörülték a csorbát, amelyet a Hétéves Háború ejtett a francia gloire-on.

És fõkép szellemi szempontból érezhetõ a mindent eltöltõ életlendület. 1780-ban, mondja Tocqueville, elvész a franciákból az a tudat, hogy országuk hanyatlóban van; ekkor fejlõdik ki bennük a végtelen perfektibilitás hite, az a hit, hogy az ember és világa az idõk folyamán egyre jobb és jobb lehet - a fejlõdés gondolata. És íme léghajók szállnak fel, Montgolfier meleg levegõvel és Charles hidrogénnel telt ballon alatt, egyesek leesnek és belefulladnak a La Manche-csatornába, mint Pilâtre de Rozier, mások átrepülik és francia zászlót tûznek ki az angol parton, mint Blanchard; gépeket és orvosságokat találnak fel és Buffon tekintete elõtt megnyílik a föld õsi története; az antik világ szépsége új renaissance-ot él, amióta kiásták Pompeiit és az embereknek kezd igazi fogalmuk lenni az antik életérzésrõl és szépségkul tuszról; magnus ab integro saeclorum nascitur ordo.

Nem, semmiképen sem lehet azt mondani, hogy dekadens kor ez, az Ancien Régime halá losan szép utolsó õsze - a történelem korszakait nem lehet évszakokhoz hasonlítani, mert mindegyik már a következõvel terhes. Mindenki hallotta Talleyrand híres mondását: Aki nem élt az Ancien Régime alatt, nem ismeri az élet édességét. Az élet édességét akkor nyilván csak a szerencsésen születettek ismerték és azok nem voltak nagyon sokan; de Franciaország XVI. Lajos idejében a többi ember számára sem lehetett pokol; legfeljebb túlfûtöttségben hasonlított erre a helyiségre.

A XVIII. század végén Franciaország „formában volt”. Spengler használja ezt a sport kifejezést azokra a nemzetekre, amelyek alakítani tudják a maguk és világuk történelmét. Franciaország formában volt, feszülõ izmokkal készült arra a nagy észszerû csodára, amelyet nem is sejtett: a forradalomra. Ennek az öntudatlan készülésnek titkaiba szeretne bevilágítani ez a mi történetünk.

MÁSODIK FEJEZET
A GRÓFNÉ.

Miután bemutattuk a tárgyat, a Tárgyat a szó szoros értelmében, a végzetes Niebelung-kincset, most mint a régi filmeken, bemutatjuk a szereplõ személyeket premier planban. Ezek az arcképek és elõtörténetek elég sok helyet vesznek igénybe, de ez természetes is, mivelhogy történetünk jellemtragédia vagy jellemvígjáték, amint iskoláskönyveink ezt a mûfajt elképzelték: ha színpadra helyezünk ilyen és ilyen jellemeket, azoknak az adott helyzetben így és így kell viselkedniük; sorsuk jellemükbõl következik. Ha elmondjuk, kikrõl van szó, elmondtuk már történetünk felét.

Hõsnõnk, vagy legalább is egyik hõsnõnk, La Motte grófné, igen alacsonyan kezdte pálya futását. Amikor megjelenik a színen, nyolc éves és koldul. Elõzõleg libákat õrzött, de azt sem szívesen.

A Marquise de Boulainvilliers férje kíséretében hintóján passy-i birtokára igyekezett, mert Passy akkor még nem volt Páris villavárosa, hanem különálló kis falu, a várostól messze, a párisiak üdülni jártak oda. A kocsi lassan ment. Egy kisleány karján tartva egy még kisebb leányt, odafutott a kocsihoz és a következõ meglepõ szavakkal kért alamizsnát:

- Az Isten szentséges nevére kérem, adjanak néhány garast két kis árvának, aki a Valois királyok vérébõl való.

És a koldusleány tekintetében úgy látszik volt valami, ami sejtelmes nyomatékot adott szavai nak. A marquise férje tiltakozása ellenére megállíttatta a hintót. A kisleány már belekezdett furcsa történetébe. A marquise végighallgatta és kijelentette, hogy ha igaznak bizonyul, amit beszél a kisleány, magához veszi és anyja helyett anyja lesz.

Azután utánajárt a dolognak, megkérdezte a környékbelieket és fõkép a plébánost, akinek nyájához tartozott a két kis koldus. A Nyaklánc történetében, mondja Stefan Zweig, az a leg különösebb, hogy a leghihetetlenebb dolgok is igazaknak bizonyulnak. A plébános kétségbe vonhatatlan adatokkal igazolta, hogy igaz az, amit a kislány mesélt. Csakugyan a Valois-k királyi vére folyt erükben.

Egyenes vonalban, apai ágon, a nagy I. Ferenc fiától, II. Henrik királytól származtak, aki 1547-tõl 1559-ig uralkodott. II. Henrik és Nicole de Savigny viszonyából született ükapjuk, Henri de Saint-Rémy; a király elismerte fiának és legitimálta. Vér szerint tehát közelebb álltak Szent Lajos koronájához, mint az uralkodó Bourbon-család. Címerük ezüst alapon két vesszõnyaláb, fölötte három liliom, a Valois-k híres liliomai. „A kis koldusleány ismerte címerüket, sõt talán ez volt az egyetlen dolog, amit tudott, szörnyû elhagyatottságában”, mondja Funck-Brentano. „És amikor megdöbbentõ pontossággal beszélt errõl, vagy pedig õsérõl, Nicole de Savigny királyi fattyáról, teste, amelyet meggörnyesztett a nyomor, kiegye nesedett, lázadón és gõgösen”.

És volt is miért. A Valois-vér az erekben, micsoda fatális örökség! Micsoda elátkozott Niebelung-kincs ez is! Századunknak talán legdöntõbb, legérdekesebb tudományos vitája az a kérdés, vajjon mikor dõl el az ember jelleme és sorsa, születése elõtt vagy születése után? átöröklés vagy környezet? „gének” vagy behaviorism? titokzatos kis testecskék, amelyek az õsök testébõl költöznek át az ivadékba, vagy pedig a gyermekkorban szerzett „kondicionált reflexek”, ösztönös viselkedési módok, amelyek bizonyos körülmények között mindig meg ismétlõdnek?

Valószínûleg mind a két tábornak igaza van, vagy inkább egyiknek sem. Az ember jellemének kialakulásában játszhat bizonyos szerepet az átöröklés is és a gyermekkori beidegzések is, és amellett az egyéniség sokkal bonyolultabb, semhogy akár az egyik a két tényezõ közül, akár mind a kettõ együttvéve maradék nélkül meg tudná magyarázni. Nem hisszük tehát, hogy Jeanne, a kis koldusleány sok tulajdonságot örökölt volna a Valois-királyoktól. Hiszen a házasságok révén a nemzedékek folyamán annyi más, részben egyáltalán nem elõkelõ vér is keveredett ereibe. Jellemének kialakulását kellõképen megmagyarázza, amint majd látjuk, gyermekkora és társadalmi helyzete, amely abból a tudatból fakadt, hogy õ a Valois-k ivadéka - tehát származása igenis döntõen hatott sorsára, de nem az átöröklés titokzatos útján, hanem a tudaton keresztül.

És mégsem állhatjuk meg, hogy egy pillanatig el ne játsszunk a gondolattal. Azt mondják, vannak csodálatos visszaütések... A Valois-ház 1328-tól 1589-ig uralkodott Franciaországon, a Százéves Háború és a renaissance nagy és vad századain át. Õ értük égett el Jeanne d’Arc Rouenban, õk kovácsolták birodalommá a hûbériségben széthullt francia földet, az õ büszke seregeik verekedtek Leonardo és Michel Angelo Itáliájában és õk rendezték a Szent Bertalan-éjszakát. Akadt közöttük õrült, mint VI. Károly, véres zsarnok, mint XI. Lajos, lánglelkû bohém-nagyúr, mint I. Ferenc. Nagyszerû és szörnyû család volt, nemes fenevadak, minden lépésükben benne döngött a történelem. Ez a gõg Jeanneban, ez a puha vadság, ez az egész vadmacskai dac és éles fog, vajjon nem az õsök hazajáró lelke? És a történetben, amely most következik, a két nõ harcában, vajjon nem a két õsi ellenség fojtogatja egymást, a két család, amely valamikor „két szomszédvárrá” alakította Európát és gyûlöletét átszármaztatta a késõ utódokra is: a Habsburg és a Valois?

A Saint-Rémy-család nemzedékeken át fontette-i birtokán élt, Bar-sur-Aube közelében, Franciaország északkeleti részén. Úgy éltek, mint ahogy illett királyok fiaihoz, amikor nem ülnek trónuson: gazdálkodtak és vadásztak, esetleg vadat oroztak és idõnkint, titokban, a legkirályibb mesterséget is gyakorolták, a pénzverést. Erre nagy szükségük lehetett, de úgy látszik keveset használt: Jeanne apja, Jacques de Saint-Rémy, Luz és Valois bárója teljesen elszegényedett. Már nem a kastélyban lakott, amelynek teteje beszakadt és szemeláttára omladozott, hanem a majorsági épületben; parasztokkal érintkezett és feleségül vette paraszt leány-szeretõjét, Jeanne anyját. Ez az asszony végleg tönkretette és amikor elbetegesedett, ki is dobta; Jacques de Saint-Rémy a párisi Hotel Dieu-kórházban fejezte be nyomorúságos életét. Az asszony egy katonával állott össze, a kis Jeanne (1756-ban született) sorsa most fordult igazán keserûre, koldulnia kellett és anyja és mostohaapja rajta töltötte ki minden dühét, amely az elviselhetetlen élet ellen irányult.

Ekkor történt, hogy a Marquise de Boulainvilliers 1763-ban magához vette Jeannet és kis húgát, aki nemsokára himlõben meghalt. Jeanne 14 éves koráig egy leánynevelõintézetben nõtt fel, azután pedig pártfogónõje elhelyezte egy párisi szabónõ üzletében.

A rokokó századában a párisi szabó üzlete már épp olyan európai nevezetességû hely, mint napjainkban, sõt talán még inkább az. Páris egyik legszembetûnõbb vonása a sok szabász mûhely és divatárukereskedés volt. Louis-Sébastien Mercier, akire még sokszor hivatkozunk, 1781-ben nagyszerû Tableau de Paris-jában irodalmi leltárat vesz fel az akkori Párisról, megalapítva a városleírás kitûnõ és csak mostanában kiviruló mûfaját; könyvében hosszú fejezetet szentel a varrólányoknak.

„A boltban ülnek, sorban egymás mellett, láthatja õket az ablaküvegen át. Pomponokat varrnak fel, cicomákat, gáláns diadaljelvényeket, amelyeket a divat szül és változtat. Szaba don nézheti õket és õk is szabadon nézhetik Önt.”

„Ezek a pulthoz láncolt leányok, tû a kezükben, szünet nélkül az utcára vetik tekintetüket. Figyelmüket nem kerüli el egy járókelõ sem. Az utcához legközelebbi helyért nagy harc folyik, mert a férfiak arravonuló brigádjai mindíg odavetnek egy-egy hódoló pillantást.”

„A leány örül a neki szegzett pillantásoknak és azt képzeli, ezek a férfiak mind szerelmesek belé. A járókelõk nagy száma csak változatossá teszi és megnöveli gyönyörûségét és kíváncsiságát. Így lesz elviselhetõvé ez a helyhezkötött mesterség, egyesítve a látás és láttatás örömeit. De el kellene rendelni, hogy mindig a legcsinosabb üljön legelõl.”

„A leányok közül sokan reggel elmennek az úrhölgyek toalettjéhez, kosarukban pompo nokkal. Fel kell díszíteniük vetélytársnõiknek, a szépasszonyoknak homlokát; el kell hall gat tatniuk magukban nemük titkos féltékenységét és foglalkozásszerûen szépíteniük kell azokat, akik lenézõen bánnak velük. Néha a kislány olyan csinos, hogy jelentéktelen lesz mellette a gazdag hölgy gõgös homloka. A hölgy udvarlója hirtelen hûtelen lesz, a tükör sarkában nem les mást, mint a kicsike friss száját és bíbor orcáját, pedig annak nincsenek sem lakájai, sem õsei.”

„Nem egy leány a boltból egy ugrással egy angol hintóban terem. Azelõtt boltilány volt; egy hónap mulva már vásárolni jön oda, magasan hordja a fejét, arca diadalmas és régi fõnöknõje és kedves társnõi megkékülnek az irígységtõl.”

„Vannak egyes üzletek, ahol szigorú a hang és a lányok mind tisztességesek. De maga a tulajdonosnõ csodálkozik ezen legjobban és mindenkinek elmeséli, mint valami világcsodát. Mintha fogadást kötött volna, hogy végül is azt mondhassa: Van Párisban egy divatáruüzlet, ahol minden leány szûz és ez az én erényemnek és éberségemnek köszönhetõ.”

Egyszóval feltételezhetjük, hogy Jeanne a divatáruüzletben sokkal többet tanult, mint a leánynevelõintézetben, ahol 14 éves koráig tartózkodott.

Sokat tanult, de nem boldog. Általában olyan természet, hogy sohasem elégedett, égetõ, maró nyugtalanság él benne, sehol sem találja a helyét. Valószínûleg mindenképen elégedetlen lenne, az a fajta - de mekkorára fokozza ezt az alkati elégedetlenséget a királyi származás tudata! A Marquise néha magához veszi, hogy megvigasztalja, de Jeanne az úriháznál úgy érzi, cselédsorba került és csak növekszik gyötrõ megalázottsága. Addig hízeleg pártfogó nõjének, amíg az hivatalosan meg nem erõsítteti Jeanne Valois-származását és 1776-ban a királytól évi 800 font kegydíjat eszközöl ki számára. Magához veszi Jeanne életbenmaradt húgát, Marie-Annet is és mindkettõjüket elhelyezi a longchampsi kolostorban, ahová csak elõkelõ leányokat fogadnak be növendékül.

Jeanne 21 éves és nyugtalansága egyre nõ. Akármi is történik, gyermekkorát semmi sem fogja többé kiirtani belõle: mindig is az marad, aki a Valois-õsökre hivatkozva koldult az országút porában, a déclassée, az osztályából kiesett, aki az egész társadalom ellensége.

„A természettõl legyõzhetetlen gõgöt kaptam osztályrészül és Mme de Boulainvilliers jósága csak még ingerlékenyebbé tett”, írja õ maga. „Ó jaj, miért is sarjadtam a Valois-k vérébõl? Fatális név, te nyitottad meg lelkemet a vad büszkeség elõtt! Miattad hullnak könnyeim, miattad vagyok oly boldogtalan.”

Ehhez a típushoz hozzátartozik bizonyos szuggesztív ékesszólás is; különösen olyankor, amikor szenvedéseit kell elõadnia.

Jeanne nem sokáig marad a kolostorban. Semmiféle hivatást nem érez arra, hogy apáca legyen és egy szép nap húgával együtt megszökik. Bar-sur-Aube-ban híre jár, hogy két hercegnõ szállt meg a város legutolsó fogadójában; azzal a céllal jöttek, hogy visszaszerezzék õsi földjüket. A bari társaság középpontja, Surmont törvényszéki elnök felesége kötelességének tartja, hogy házába fogadja a bajban lévõ két ifjú hölgyet, akit talán titokzatos ellenségek ül döznek. Minthogy a hölgyek ruhatára igen szûkös, mindjárt kölcsönad nekik egy-egy ruhát, a jelenlevõ fiatalság nagy szórakozására, mivelhogy az Elnökné Asszony rendkívül terjedel mes. De másnapra a két hölgy úgy átalakította a ruhát, hogy tökéletesen állt rajtuk. Az Elnökné Asszony kissé csodálkozott, de azután lassankint megszokta, hogy Jeanne az úr a háznál. A két leány egy hétre jött és egy évig maradt - ez az év, mondta késõbb az Elnökné Asszony, életének legkeservesebb esztendeje volt.

Itt ismerkedett meg Jeanne Marc-Antoine-Nicolas de la Motte-tal. La Motte fiatal nemes ember volt, tiszt a szomszédos Lunévilleben állomásozó zsandárezredben, ahol apja, a Szent Lajos-rend lovagja is szolgált. Az úri társaság Barban is mûkedvelõ színielõadásokkal szóra kozott, mint akkoriban mindenhol szerte az egész világon. La Motte nagy színészi tehet ségnek számított és Jeanne minden bizonnyal csakugyan az volt; sokat szerepeltek együtt. „És addig-addig szavalgatták”, mondja Funck-Brentano öreguras kedélyességgel, „amíg sürgõsen össze nem kellett házasodniuk”. 1780 június 6-án keltek egybe.

Az Elnökné Asszony ebbõl az alkalomból végre kidobta Jeannet és az ifjú házasok némi bolyongás után Lunévillebe költöztek. Ikreik születtek, de mindjárt meg is haltak és Jeanne egy idõre, úgy látszik takarékosságból, megint kolostorba vonult. Egyébként adósságokból és La Motte gyanús üzleteibõl éltek. La Motte ekkor vette fel a grófi címet is.

La Motteról nincs semmi különös mondanivalónk, nem szükséges részletesen bemutatni. Olyan jómodorú és rendkívül undorító, szemtelen és gyáva francia strici volt, amilyent min denki százával ismer, aki járt Franciaországban. Ez a típus a gallok földjén úgy látszik örök. Útálta a munkát, szerette a nõket, nagyon csúnya volt, de olyan szépnek tartotta magát, hogy idõnkint a nõk is elhitték neki.

1781 szeptemberében az ifjú házasok megtudták, hogy Jeanne pártfogónõje, a Marquise de Boulainvilliers, a saverne-i kastélyban van, mint Rohan bíbornok vendége. Jeanneban meg szólal az a titokzatos hang, amely a tehetségeket vezérli - összecsomagolnak és elmennek Saverneba.

Jeanne ekkor 25 éves. Haja hullámos és gesztenyebarna, szeme kék és kifejezésteljes, szája kissé nagy, de szintén kifejezésteljes, mosolya elbájoló, „szívhez szóló”, írja Beugnot, aki tapasztalatból beszél. Mellét a kortársak kissé fejletlennek találják. Legfõbb vonzóereje, úgy látszik, a hangja, a beszéde. „A természet megadta neki a rábeszélés veszedelmes adomá nyát”, írja a Nyaklánc-per egyik szereplõje, majd hozzáteszi: „Ami az erkölcs és az állam törvényeit illeti, Mme de la Motte, minden rossz szándék nélkül és végtelen természe tes séggel, de egyáltalán nem is gyanította a létezésüket”.

HARMADIK FEJEZET
A NAGYÚR.

A nagy antik történetírók, kiváltképen Titus Livius, minden fontosabb esemény elõtt elmond ták az elõjeleket, amelyek az események bekövetkezését hirdették. Ezt részben vallásuk kívánta így, amely jóformán nem is állt egyébbõl, mint abból, hogy hittek az elõjelekben, részben pedig úgylátszik mûvészi hangulatkeltésbõl tették. A felvilágosult olvasó bizonyára nem hisz már az efféle babonákban, nem hiszünk bennük természetesen magunk sem - de a dolgok valamennyien összefüggnek egymással, az kétségtelen, és az ókoriak mégis okos emberek voltak... hadd mondjunk el tehát egy-két elõjelet.

Goethe fiatalkorának legtitánibb éveit élte Strassburgban, amikor a 14 éves Marie Antoinette Párisba való útja közben e városba érkezett. Itt, Franciaország és a Német-Római Birodalom határán, semleges területen, a Rajna egyik szigetén adták át a franciáknak a Dauphinet. (Dauphine a Dauphin felesége. Dauphin pedig a francia trónörökös, mert a Dauphiné tartomány örökös ura - mint ahogy az angol trónörökös walesi herceg.) A házasságkötés Bécsben történt, az Augusztínusok templomában, per procurationem, vagyis a távollévõ férjet Ferdinánd fõherceg helyettesítette.

A szigeten díszes pavillont építettek. Goethe a fogadást megelõzõ napokon megvesztegette az õröket és barátaival meglátogatta a termeket, hogy megcsodálják a kifüggesztett gobelineket. A legtöbb nagyon tetszett nekik, kiváltkép azok, amelyek Rafael kartonjai után készültek; de a fõterem fõgobelinje Goethébõl megnevezhetetlen irtózást váltott ki. Ez a szõnyeg ugyanis mitológiai jelenetet ábrázolt; Jázon, Medea és Kreuza történetét. „A trónus baloldalán,” írja Goethe a Dichtung Und Wahrheitban, „a legszörnyûbb halállal viaskodó menyasszonyt lehetett látni, jobbra az atya (Jázon) borzadozott lábánál fekvõ meggyilkolt gyermekei fölött, mialatt a fúria (Medea) sárkányfogatán a levegõbe emelkedett...”

„Micsoda - kiáltottam fel, a jelenlévõkre való tekintet nélkül - milyen meggondolatlanság ez? Hogyan szabad egy ifjú királynénak példaként a legszörnyûbb esküvõt idézni a szeme elé, amikor elõször lép be országába? Hát a francia építészek, díszítõk, kárpitosok között nincsen egy sem, aki érti, hogy a képek jelentenek is valamit, hogy a képek hatnak az értelemre és az érzelemre, benyomásokat váltanak ki, sejtelmeket ébresztenek fel?” Úgylátszik nem volt egy sem. Goethét megnyugtatták társai, hogy rajta kívül senkinek sem jut eszébe ilyesmi.

„A fiatal hölgy szép és elõkelõ, éppoly derûs, mint amilyen impozáns, arcára azóta is kitûnõen emlékszem,” folytatja Goethe idõsebb korának udvari modorában. „Üveghintajában mind nyájan nagyon jól láthattuk; kisérõnõivel bizalmas beszélgetésben mintha a menet elé özönlõ tömegen tréfálkozott volna.” Tehát már akkor is azt a benyomást keltette, hogy mulat az embereken.

Goethe azután megemlíti, hogy az elsõ rossz óment nemsokára egy sokkal szörnyûbb követte: amikor a Dauphine megérkezett Versaillesba, Párisban tüzijátékot rendeztek a tiszteletére s ez tüzet támasztott, a tömeg nem tudott kijutni az eltorlaszolt utcákból, gázolták és gyilkolták egymást, a katasztrófának 33 halottja és több száz sebesültje volt.

De nem említi a harmadik óment, a legkülönösebbet: a bevonulás másnapján a strassburgi székesegyház kapujában a püspök koadjutora fogadta, majd õ misézett: Louis de Rohan herceg, aki késõbb többet ártott neki, mint bárki a világon.

A Rohan-család az elõkelõség századaiban is Franciaország legelõkelõbb családai közé tartozott. Mint „külföldi fejedelmek” rangban mindjárt a királyi család után következtek, a lotharingiai hercegekkel együtt. Büszke jelmondatuk így hangzott: Roi ne puis, prince ne désire, Rohan suis - király nem lehetek, herceg lenni nem kívánok, Rohan vagyok. Egy Rohan hercegnét, meséli Chamfort, megkérdeztek, mikorra várható a családi esemény. - Hizelgek magamnak azzal, hogy két hét mulva lesz részem ebben a megtiszteltetésben, - felelte a hercegné. T. i. abban a megtiszteltetésben, hogy egy Rohant hozhat a világra.

Sajátságos módon ennek a családnak nem volt egyetlen egy tagja sem, aki mint államférfi, had vezér vagy más téren nagy ember megokolta volna a család hatalmas önérzetét. A Rohanok ebben is olyanok voltak, mint ahogy az ember az Ancien Régime nagyurait elképzeli: sosem tettek semmi mást, csak származtak; nem röstelték a fáradságot megszületni, amint Figaro mondja.

A furcsa az, hogy még származásuk sem vész el a népvándorlás korának legendatermõ távla taiban. A bretagnei uralkodók ivadékainak vallották magukat; õsük, Guéthénoc, a bretagnei herceg fiatalabb fia, 1021-ben kapta Porrhoël grófságot. A Rohan nevet kb. 1100 óta hasz nálták. De végtére is Bretagne kicsi, félvad, istenhátamögötti tartomány volt, mielõtt Anna, az utolsó, „facipõs” kis bretagnei hercegnõ férjhez nem ment VIII. Károly francia királyhoz, hozományul víve az egész félszigetet. Ekkor kerültek a Rohanok is Franciaországba.

A család protestáns ága, a Rohan-Gié-k, adott néhány makacs és bátor tiltakozót a vallás háborúk korában, de ez az ág 1540-ben kihalt. A XVIII. században a család két fõágból állt: a Rohan-Soubise-ekbõl és a Rohan-Guéménée-kbõl. Leghíresebb tagja a Maréchal de Soubise volt, az udvaronc, akibõl Pompadour kegye tehetségtelen hadvezért csinált; õ és egy osztrák herceg vitte véghez azt a megdöbbentõ mûveletet, hogy hatvanezer emberével elvesztette Nagy Frigyes húszezer katonája ellen a rossbachi ütközetet, a Hétéves Háború döntõ csatáját.

A család másik ága, a Guéménée-család fõkép arról nevezetes, hogy csak csillagászati szá mok ban kifejezhetõ jövedelme ellenére 1781-ben csõdbe ment 33 millió font adóssággal, ma gával rántva számtalan kisembert, breton matrózokat, akik évjáradék reményében hitelez tek nekik; kénytelenek voltak lemondani udvari méltóságaikról is, mivel maradék vagyonuk ból nem tarthatták fenn az udvari életszínvonalat. Csõdjük alaposan hozzájárult az arisztok rácia tekintélyének megtépázásához.

A strassburgi püspökség úgyszólván öröklõdött a családban; félszázaddal Marie Antoinette bevonulása elõtt egy másik Rohan fogadott a strassburgi székesegyház kapujában egy másik idegen királyleányt, Maria Leszczynskát, aki XV. Lajos boldogtalan felesége lett.

Louis de Rohan herceg 1734-ben született. 1760-ban nagybátyjának, a strassburgi püspöknek koadjutora lett és ugyanakkor Canope püspöke in partibus infidelium, vagyis címzetes ura egy olyan egyházmegyének, amely már ezer és sokszáz éve a pogányok kezében van. Az Egyház legfõbb méltóságai közt mindíg is sok volt a fõrangú - de a XVIII. századi Franciaországban az udvari arisztokrácia egészen kisajátította az érseki és püspöki székeket. Rohannak nemcsak nagybátyja püspök; unokafivére, Ferdinand de Rohan, Cambrai érseke. A La Rochefoucauld hercegi család egymagában három püspöki széket tölt be: Rouent, Beauvaist, Saintes-et. Az udvari elõkelõségek mint egyházfejedelmek sem sokat változtattak magukon és életformá ju kon - ez az egyik oka annak, hogy az Egyház olyan gyenge a XVIII. századi Francia országban. A fõpapságot a rendkívül szûkösen javadalmazott alsó papságtól olyan szakadék választotta el, mint az arisztokráciát a nemzettõl és a forradalom kitörésének egy válságos pillanatában a döntést az hozta meg, hogy az alsó papság képviselõi a polgárság mellé álltak.

Louis de Rohan nemcsak egyházi méltóság: 1761 óta a Francia Akadémia tagja is, a Halha tatlanok közé tartozik. 1789-ben az Akadémia 38 tagja közül (két hely betöltetlen) hét fõ nemes, öt pedig fõpap; hiába, elõkelõ évek ezek. Régebben, XIV. Lajos korában, a püspökök és az akadémikusok még többnyire polgári származásúak; az Ancien Régime a végén a leg arisztokratikusabb.

Milyen ember volt Louis de Rohan herceg? A kortársak tanusága szerint végtelenül fínom és jómodorú, szellemes társalgó, az Akadémiára sem hozott szégyent, jó szónok is volt. Nem csak gavallér, hanem jó ember is, hívei számos diszkrét és megható jótékonykodását jegyezték fel; korának fia, „érzékeny szív” õ is, mint királya, XVI. Lajos.

De ezek eléggé semmitmondó adatok és nem mondanak sokkal többet a herceg ránkmaradt arcképei sem: fínom, kissé kifejezéstelen vonások, bizonyos elkényeztetett, „késõi sarj” gyen geséget árulnak el. Olyan ember lehetett, akirõl nagyon nehéz megmondani, hogy milyen. Az az ember, akire azt mondhatják: ha nem születik hercegnek, semmiben sem különbözik a többi embertõl. De ez felületes megállapítás - mert Rohan igenis hercegnek született, Rohan-volta úgy hozzátartozott lényéhez, mint valami szervi betegség, jellemét és sorsát úgy determinálta, mint ahogy a tüdõbaj vagy a neuraszténia determinálja az ember jellemét.

Ha meg akarjuk ismerni, nem is egyéni vonásaiból kell kiindulnunk, hanem inkább társadalmi helyzetébõl.

Rohan grandseigneur volt, nagyúr, a grandseigneurök fénykorában, akkor, amikor nagyúrnak lenni még nem különcség, hanem uralkodó életforma; amikor egész Európa úgyszólván azért él, hogy a grandseigneurök életmagasságát biztosítsa.

A nyugati kultúra arisztokratikus: megszületésétõl, a XI. század végétõl kezdve a francia forradalomig ennek a kultúrának lényeg szerint való célja az, hogy kevésszámú választott életében megvalósítsa a Szép Élet álmát: azt az életet, amely olyan tiszta, rendezett és gyö nyörû forma, mint a géniusz-teremtette mûalkotás - és éppannyira független a mindennap és a sors esetlegességeitõl. E kultúra megvalósítója az udvar, eszménye az életfölötti élet. Ezt az eszményt szolgálja lovagság, pompa, etikett; ezt a célt szolgálja ki a mûvészet és költészet is.

De mindez eléggé elvont. Hogy miben állt Rohan nagyúrvolta, szemléltesse inkább néhány életrajzi és számszerû adat.

Marie Antoinette Franciaországba való érkezése után Rohan nem sokáig maradt koadjutor. Hatalmas nagynénjei, Mme de Guéménée és Mme de Marsan, a királyi hercegek nevelõnõje (gouvernante; természetesen nem szabad a „nevelõnõ”-t mai értelemben vennünk) kieszkö zölték Du Barry asszony és teremtménye, D’Aiguillon herceg miniszter segítségével, hogy az öregedõ XV. Lajos elküldte Bécsbe követnek. Minthogy Franciaország és Ausztria ebben az idõben szövetségesek, hûséges, de gyanakvó szövetségesek, Európa legfontosabb diplomáciai állása a bécsi francia és a versaillesi osztrák követé. Az osztrák követ, Mercy-Argenteau gróf, Páris egyik legelsõ embere; hatalma akkora, mint egy miniszternek, õ irányítja az ifjú Marie Antoinette-et, az õ szeretõje az Opera legünnepeltebb szépsége... Ami õ Párisban, az akar lenni Rohan Bécsben, amely város mindjárt Páris után következik a savoir-vivre, az élet mûvészete szempontjából.

És most jönnek a szemléletes adatok. Rohan magával visz Bécsbe (a káprázatos tárgyi fel szerelést a rövidség okából elhagyjuk) 50 paripát megfelelõ személyzettel; 6 nemes apródot Elzász és Bretagne legelsõ családaiból, melléjük egy nevelõt, aki fegyverforgatásra és egy tanárt, aki latinra oktatja õket; személyes szolgálatára két nemesembert, „pour les honneurs de la chambre”, az egyik máltai lovag, a másik lovassági kapitány; hat komornyikot, egy maître d’hotelt, egy háztartásfõnököt; két hajdut; négy futárt, ruhájuk fejenként 4000 fontba kerül és „a napfényben úgy ragyog, mint egy tündérmese”; 12 inast; két „svejcit”, az egyik, a sová nyabb, a belsõ ajtónálló, a másik, aki rendkívül kövér, a kapus; 6 zenészt az asztali zene számára, egy házgondnokot, egy kincstartót, négy nemes követségi tisztviselõt; követségi titkárként Georgel abbét, a jezsuitát és mellé négy segédtitkárt. Mindezeket maga öltözteti mesébe illõ pompával és természetesen maga tartja el és fizeti.

Megérkezik Bécsbe és rövidesen elkápráztatja a Császárvárost. Mindenki róla beszél, a hölgyek mind érte rajonganak. Amin nem is lehet csodálkozni. Óriási vadászatokat rendez; álarcosbáljai látványosságok; Badenben népünnepélyen vendégeli meg úgyszólván egész Alsó-Ausztriát. Vacsoráin száz-százötven osztrák fõúr étkezik, a diplomáciai szokástól el térõen nem hosszú asztalnál, hanem kis asztaloknál, ahol mindenki fesztelenül érezheti magát; utána kártya, hangverseny, tánc és flirt a Lichtenstein-palota csodálatos termeiben és kivilágított kertjében. Akárcsak Versaillesban.

Ez az érem egyik oldala. Az érem másik oldala, hogy Rohannak nincsen pénze. Sem neki, sem a Rohan-ház két ágának. Állítólag királyi engedélyt kapott, hogy egymillió font zálog kölcsönt vegyen fel birtokaira. De ez sem tartott sokáig. Embereit nem tudta rendesen fizetni, mire azok visszaélve a követségek franchise-ával, területenkívüliségével, virágzó csempé szetre adták magukat. Ezt olyan francia nyiltsággal ûzték, hogy Mária Terézia, nem akarván megbántani a versaillesi udvart, eltörölte az egész diplomáciai kar franchise-át. Ezt meséli Mme Campan; de Mme Campan Marie Antoinette première femme de chambre-ja volt (ter mészetesen nem lehet magyarra „szobalány”-nak fordítani ezt az elõkelõ udvari tisztet; Mme Campan olyan szobalány, mint amilyen guvernáns Marsan hercegné). Híres emlékiratát 1820 körül írta; ez a mû a legfõbb forrásunk nekünk is, mint mindenkinek, aki Marie Antoinetterõl és koráról ír. Csakhogy Mme Campan könyvét azért írta, hogy megmentse úrnõje emlékét; Rohant éppen ezért a legfeketébb színekkel rajzolta.

A fatális tény, hogy Rohannak nem volt pénze, még így is kétségbevonhatatlan. Kitûnik majd a Nyaklánc történetébõl is. Hogy lehet az, hogy nem volt pénze? Hiszen csak a strassburgi püspökség és apátságai évi 60.000 fontot jövedelmeztek papiroson, a valóságban pedig 400.000 fontot. Az akkori font értéke Funck-Brentano szerint tíz franknak felel meg, a frank e háború elõtti értékét véve, tehát a békebeli pengõ egyharmadát.

Minthogy Rohant úgy tekintettük, mint társadalmi osztályának jellegzetes képviselõjét, talán nem lesz érdektelen, ha kiírunk egy-két adatot a hozzá hasonló grandseigneurök jövedelmére vonatkozólag Funck-Brentano L’ancien régime c. könyvébõl, amely egyébként magyarul is megjelent Udvari Világ címen.

„M. de Sartine, a rendõrfõkapitány 200.000 fontot kap (2 millió frankot), hogy kifizethesse adóssága egy részét. Lamoignon, a pecsétõr kis ajándékként kap 200.000 fontot. És akkor Lamoignon még fínom volt, mert utóda, Miromesnil 600.000 fontot kap (6 milliót), hogy „berendezkedhessék”. D’Aiguillon herceg, amikor kibukik a miniszterségbõl, 1774-ben kártérítésképen 500.000 fontot kap (5 milliót). Maréchal de Muy hadügyminiszter özvegye 30.000 font évi kegydíjat, Saint-Germain gróf, amikor felmentik a hadügyi államtitkárság alól, 40.000 font nyugdíjat és 155.000 font kárpótlást kap. (Szorozd meg mindíg tízzel!)”

„Marie Antoinette Polignac hercegnek 1,200.000 fontot adat, Salm herceg 500.000 fontot kap. Calonne, mialatt Franciaország pénzügyeit vezeti, 56 millió fontot fizet ki Provence grófnak, a király idõsebb fivérének és 25 milliót Artois grófnak, a fiatalabbnak. Ordítani kell!” (C’est à hurler. Ezt nem mi mondjuk, ezt a komoly öreg Funck-Brentano mondja, aki pedig konzer vatív érzésû férfiú.) „Condé herceg 12 millió fontot kap egyszerre kézhez és évi 600.000 font (vagyis 6 millió) járadékot.”

Ugyanezeket az adatokat megtaláljuk Taine L’ancien régime-jében is, annál is inkább, mert Funck-Brentano úgy látszik innen írta ki azokat. Mind Taine, mind Funck-Brentano rengeteg egyéb adatot sorol fel.

Csakugyan ordítani kell, vagyis inkább maguk az adatok kiáltanak égre. Mi volt ez? Micsoda furcsa õrület szállta meg a francia királyok szívét, hogy ilyen mesebeli összegeket ajándé koztak szét, többnyire minden ellenszolgáltatás nélkül, leginkább csak az elõkelõ származás jutalmazására? Természetesen nem volt õrület ez, hanem egy történelmi helyzet elkerülhe tetlen következménye. Franciaország, éppúgy mint Európa többi állama, a középkorban a hûbéri fõnemesség kezébe került. A francia királyok évszázadokon át arra törekedtek, hogy az országot központosítsák vagyis hogy kiragadják a fõnemesség kezébõl és maguk vegyék át. Amint ismeretes, ezt a célt XIV. Lajos végleg el is érte és minden nagyzolás nélkül mond hatta: „Az állam én vagyok.” A hûbéri nemességet udvari nemességgé alakította át; a fõurak nem tartózkodhattak többé birtokaikon, hanem ott kellett élniük a király mellett, aki sas szemmel vette észre távollétüket és kegyvesztéssel büntette. A népet ezentúl nem a fõurak sarcolták, hanem a királyi intendánsok és fermier généralok, a pénz ezentúl a királyi kincstárba folyt be. A fõnemességet kárpótolni kellett ezért: évdíjakkal, ajándékokkal, hallat lan javadalmazású udvari tisztségekkel, egyházi és katonai állásokkal. Késõbb már talán nem is lett volna szükség erre, a fõnemesség kezébõl kiesett minden független hatalom, nem tudtak volna már fellázadni a király ellen (de támogatni sem tudták többé, ez is egyik fontos oka a forradalom rohamos diadalának). Csakhogy ekkor már a meglévõ dolgok ereje diktálja, hogy a fõnemességet a királynak kell eltartania. Az észszerû és megokolt „kárpótlásból” így válik XVI. Lajos korára érve „visszaélés”, esztelennek látszó és igazságtalan pazarlás, amely joggal váltja ki a gondolkozók bírálatát és a nép forradalmi dühét.

Más kérdés, mit csináltak a nagyurak ezzel a töméntelen sok pénzzel? Mai fogalmak szerint el sem tudnák költeni. Ma egy amerikai milliárdos ennyi pénzt a legnagyobb igyekezettel sem tudna elverni. De az amerikai milliárdosok és általában azok, akiknek ma rengeteg pénzük van, nem grandseigneurök. A gazdasági életben szerzett vagyon tulajdonosa legmámorosabb pillanataiban is megõriz valami gazdasági szellemet és ha meg is õrül, még abban is van mindíg valami rendszer. Az Ancien Régime nagyuraiban azonban józan pillanataikban sem volt semmi gazdasági érzék és semmi rendszer. Hogy mire ment el a pénzük XVI. Lajos korában, azt