A sorozat korábban megjelent kötetei:

Sóvárgás
Vonzódás
Vívódás
Hadakozás

Előkészületben:

Uralkodás

Andrea Deebsnek, a legbelevalóbb anyának,
akit egy lány csak kívánhat magának.
Köszönöm, hogy az enyém vagy.

1.

Bárgyú Grace

– Grace –

Furcsa a fejem.

Ami azt illeti, minden testrészem furcsa, és fogalmam sincs, mi folyik itt.

Visszagondolok az elmúlt néhány percre, és próbálom kideríteni, miért érzem magam ilyen üresnek és összezavarodottnak, de csak Jaxon arcát látom. A folyosón sétálunk, rám mosolyog, és azon viccelődünk…

Aztán hirtelen minden eszembe jut. Sikítás tör fel belőlem, és ösztönösen elhajolok Hudson kardja elől.

Csakhogy nincs kard, döbbenek rá, miközben hátrahajolok.

És nincs itt Hudson sem.

Vagy Jaxon.

Nincs folyosó…, és ez nem a Katmere Akadémia. Helyettük hatalmas, sötét üresség van, bennem pedig pánik készülődik, mert fogalmam sincs, mi történik.

Hol vagyok?

Hová tűnt mindenki?

Mi ez a furcsa súlytalanság, amely kitölti minden porcikámat?

Jaxon bátyja tényleg megölt azzal a karddal?

Most halott vagyok?

A gondolat beférkőzik az elmémbe, és elállítja a lélegzetem.

A pánik teljes erejű rettegéssé növekszik, miközben nem látok semmit ebben a körülöttem lévő, tintafekete semmiben. Idegesen végigtapogatom a testem, hogy megtaláljam, hol ért a halálos csapás. Hogy megerősítsem… vagy adj’ isten, megcáfoljam…, hogy haldoklom, vagy már meg is haltam.

Édes istenem, nem akarok halott lenni! Hirtelen hasít belém a gondolat. Kérlek, ne engedd, hogy halott legyek… vagy ami még rosszabb, szellem legyek!

Vámpírral járni egy dolog, de kérlek, kérlek, kérlek, ne engedd, hogy szellem legyek! Egyáltalán nem találom szórakoztatónak a gondolatot, hogy a Katmere Akadémia folyosóin kísértsek egy örökkévalóságon át, mint Bárgyú Grace.

Ahogy azonban befejezem a testem átvizsgálását, rájövök, hogy nincs rajtam sérülés.

Nem vérzek.

Még csak fájdalmat sem érzek. Csak ezt a furcsa zsibbadtságot, amely nem hajlandó elmúlni, és minden egyes eltelt perccel egyre rémültebb leszek.

Próbálok többször pislogni, hogy kitisztuljon a látásom, és amikor ez sem működik, megdörzsölöm a szemem, majd megint körülnézek, ügyet sem vetve izzadt tenyeremre és reszkető kezemre.

De semmi sem változott. Még mindig sötétség vesz körül mindenfelől, és nem is akármilyen sötét. Ez az a fajta, amikor nincs az égen sem hold, sem csillagok, csak az égbolt, amely olyan koromfekete és üres, mint az engem kitöltő félelem.

– Ez most komoly? Koromfekete és üres, mint az engem kitöltő félelem? – szólal meg egy szarkasztikus hang tökéletes brit kiejtéssel a fejemben. – Nem dramatizálod túl egy kicsit?

Ahhoz a hanghoz már hozzászoktam, amely az elmúlt hetekben tanácsot adott, hogyan maradjak életben, de ez most teljesen más. Ez a srác úgy beszél, mint aki bántani akar engem, nem pedig segíteni.

– Ki vagy te? – kérdezem.

– Komolyan? Ez a legfontosabb kérdésed? – ásít egyet. – Oooolyan eredeti!

– Jól van, akkor megmondanád, mi folyik itt? – kérdezem sokkal magasabb és rémültebb hangon, mint amennyire szeretném. Így nem könnyű kellő határozottságot sugallni.

Ennek ellenére megköszörülöm a torkom, és ismét megkérdezem:

– Ki vagy te? Mit akarsz tőlem?

– Biztosra veszem, hogy ezeket a kérdéseket nekem kellene feltennem neked, Hercegnő, tekintve, hogy te rángattál ide magaddal.

– Magammal rángattalak? – Elcsuklik a hangom. – Én vagyok itt csapdába esve úgy, hogy fogalmam sincs, hol van az az itt, nem beszélve arról, kivel vagyok együtt. Még szép, hogy vannak kérdéseim, különösen mivel túl sötét van ahhoz, hogy bármit lássak.

A srác egy hangot hallat, amelynek együttérzőnek kellene lennie, valójában azonban a legkevésbé sem az.

– Nos, hát létezik megoldás a problémád legnagyobb részére…

Remény ébred a szívemben.

– Micsoda?

Lenézően felsóhajt.

– Kapcsold fel a kibaszott villanyt! Logikus.

Ekkor egy villanykapcsoló gyors és éles kattanása hallatszik a sötétben. A következő pillanatban pedig fény árasztja el a körülöttem lévő teret.

2.

Adj teret
magad mellett

– Grace –

Megfájdul a szemem. Egy végeérhetetlen pillanatig csak pislogok, mint egy földből kibújó vakond. Amikor újra visszatér a látásom, rájövök, hogy egy szobában vagyok. Egy óriási padlásszobában, legalább akkora, mint egy fél focipálya. Az előttem lévő fal teljes hosszában mennyezetig érő könyvespolcok állnak egymás mellett.

A legfelső polcon mindenféle méretű és alakú gyertya sorakozik, és egy pillanatra új aggodalom hasít belém. Gyorsan körülnézek, de megnyugodva látom, hogy nincs oltár, sem vérrel teli edények vagy hátborzongató varázsigés könyv, amely meggyorsítaná az utazásomat a túlvilágra.

Ezt jó jelnek veszem. Azért megvannak a határai annak, hányszor tudja elviselni egy lány, hogy emberáldozatot csináljanak belőle. Biztosra veszem, hogy én már elértem ezt a határt… sőt eggyel meg is haladtam.

Újabb gyors körbepillantás után rájövök, hogy semmi félelmeteset nem találok ebben a helyiségben. Ami azt illeti, sokkal inkább úgy néz ki, mint egy luxusbútor-áruház bemutatóterme.

A három fő fal, amelyet nem takarnak könyvespolcok, gyöngyházfehérre van festve, a lámpák és csillárok meleg, barátságos fénnyel világítják be a teret. A pillantásom ide-oda repked, felmérem a fehér, barna és fekete színű, modern és a rusztikus bútorokkal felszerelt szobát. Az egész tér nyolc, határozottan elkülöníthető részre oszlik, amelyet a szőnyegek és az ülőhelyek tudatos elrendezése alakított ki.

Van egy rész, ahol lemezek sorakoznak két hatalmas, fekete fémpolcon, valamint van egy lenyűgöző médiaállvány is. Továbbmenve látok egy edzőrészleget, egy célbadobó helyet, aztán egy játékrészt, ahol a hatalmas sík képernyős tévé a domináns berendezési tárgy. Előtte egy szuper kényelmesnek tűnő kanapé áll, a fehér párnák között több játékkonzol hever. Aztán van egy hálórész, benne egy hatalmas fehér ággyal, majd könyvtár számtalan sok könyvvel, olyan sokkal, hogy meg sem lehet számolni. Egy fekete, kiemelt fal mellett olvasósarok áll, mellette konyha, hátul pedig bizonyára a fürdőszoba.

Minden szinte megnyugtató hatást kelt. Mintha hazaérkeztem volna.

Persze leszámítva azt a testetlen hangot, amely folyton a fejemben beszél, és határozottan nem az én hangom vagy a lelkiismeretem hangja.

– Tetszik az a kiemelt fal? Armani-fekete – mondja, én pedig a fogamat csikorgatom, nehogy a fejéhez vágjam, mit csináljon az Armani-fekete falával, nem beszélve a leereszkedő hangsúlyáról, amely minden egyes tökéletes brit kiejtésű szavából csöpög. Csakhogy nem lenne bölcs dolog magamra haragítani ezt a fiút, különösen most, hogy még össze kell szednem magam. Ezért inkább beérem annyival, hogy megpróbálok… még egyszer… válaszokat kapni.

– Miért teszed ezt velem?

Fáradt sóhaj a válasz.

– Már megint ezt csinálod, ellopod a szövegem.

Annyira ki vagyok akadva, hogy először fel sem fogom, mit mondott. Amikor azonban eljut a tudatomig, akaratlanul is felkiáltok, és széttárom a karom.

– Már megmondtam neked, hogy nem én csinálom ezt! Azt sem tudom, mi ez az egész!

– Nos, sajnálom, de ellent kell mondjak az önáltatásodnak. Biztos, hogy te voltál, mert a vámpírok sok mindenre képesek, de ilyesmire kurvára nem.

Miközben ezt mondja, egyre inkább tájszólásban beszél, ezért harcolok a késztetés ellen, hogy kuncogjak rajta.

– Nos, hát én sem. Sőt, ami azt illeti… – Hirtelen elhallgatok, mert ekkor fogom fel teljesen, amit mondott. – Te vámpír vagy?

– Hát vérfarkas tutira nem. És mivel nem okádok tüzet, és nem húzok elő varázspálcát a seggemből, eléggé leszűkült a kör.

– Nem tudom, mit húzol elő a seggedből vagy bárhonnan máshonnan, mivel nem látlak téged – csattanok fel. – Egyébként hol vagy? És ami még fontosabb, ki vagy te?

Nem válaszol… micsoda meglepetés! Mielőtt azonban bármi mást mondhatnék, halk neszt hallok a hátam mögül, mint amikor összesúrlódik valami drága anyag.

Megpördülök, felemelem az öklöm, a szívem hangosan ver, de csak egy nagyon magas, nagyon jóképű srácot pillantok meg modern kefefrizurával és kiváló stílusérzékkel, ha fekete selyemingéből és fekete, elegáns nadrágjából kellene megítélnem. Az egyik könyvespolcnak támaszkodik a vállával, és összehúzott, jeges kék szemmel méreget engem, a kezét mélyen a zsebébe dugja.

Eltart egy másodpercig, hogy felfogjam, amit látok, és amikor megtörténik… ó, te jó isten! Ó. Te. Jó. Isten. Ez itt Hudson! Bárhol van is ez a szoba… bármi történt is… csapdába estem Jaxon szociopata bátyjával!

3.

Jólesne most
egy kis Ölj Grey tea

– Grace –

Már a gondolattól is görcsbe rándul a gyomrom, és verejték csorog le a hátamon, olyan ideges vagyok. Ha azonban valamit megtanultam a Katmere-en eltöltött, rövid időm alatt, az az, hogy sose mutassak félelmet egy természetfeletti lény előtt… legalábbis, ha élve akarom átvészelni a helyzetet.

Ezért ahelyett, hogy sikítozni kezdenék…, amit egyébként totálisan szeretnék…, összehúzott szemmel nézek rá. Aztán felkészítem magam, isten tudja csak, mire, és közben azt mondom:

– Úgy látszik, az ördög valóban Guccit visel.

Felhorkan.

– Már mondtam neked, hogy vámpír vagyok, nem ördög…, bár azt hiszem, megbocsátható, hogy összekevered a kettőt, mivel ismered a fafejű kisöcsémet. És csak hogy tisztázzuk, ez Armani.

Az utolsó szót olyan áhítattal ejti ki, ahogyan én a Pop Tartsot meg a Dr. Peppert szoktam emlegetni, amikor leszívja az agyam a hosszas tanulás.

Majdnem felnevetek, és valószínűleg meg is tenném, ha magamhoz tértem volna már a döbbenettől, hogy ez a srác valóban Hudson. Személyesen. Ami azt jelenti, hogy tényleg megtörtént az az eset a folyosón, amikor a kardja elé léptem, nem csak hallucináltam. Lia terve működött… Hudson visszatért. És valami ok miatt, amit nem értek, ide kerültem, összezárva vele egy luxusbútor-katalógusban.

Átfut a fejemen minden egyes gondolat, amit az utóbbi hetekben hallottam róla, és elszorult torokkal azt kérdezem:

– Egészen pontosan mit szeretnél ezzel elérni?

– Már mondtam neked, hogy ez a kis mutatvány a te műved, nem az enyém. – Megvetően körülnéz. – És úgy látom, nem vagyunk túl sokan ebben a buliban, nem igaz?

– Istenem, hogy te micsoda seggfej vagy! – Csalódottság söpör végig rajtam, felülírja még a félelmet is, amit valószínűleg éreznem kellene. Tudom, hogy ez a srác hidegvérű gyilkos, ugyanakkor nagyon bosszantó is. Rohadtul bosszantó. – Megtennéd, hogy egy pillanatra elfelejted, hogy pszichopata vagy, és elmondanád nekem, mit akarsz?

Először úgy néz rám, mintha továbbra is vitatkozni akarna, aztán bezáródik az arca, a tekintete üres lesz, úgy válaszol:

– Hát nem egyértelmű? Teázni. – Brit akcentusa olyan éles, mint a penge, végigsiklik a bőrömön. – Remélem, szereted az Earl Greyt.

Alig sikerül megállnom, hogy ne mondjam meg neki, mit csináljon az Earl Greyével… meg a szarkazmusával. De most fontosabb dolgom van.

– Ha azt gondolod, hogy segíteni fogok neked bántani Jaxont, az nem fog megtörténni. – Inkább vállalom, hogy megöljön, minthogy hagyjam, hogy fegyverként használjon a fiú ellen, akit szeretek.

– Ugyan már! Ha bántani akarnám azt a kis nyomorultat, akkor már halott lenne. – A hangja szenvtelen, a tekintete unott, majd kihúz egy kobaltkék zsebkendőt a zsebéből, és elkezdi megtisztítani nagyon drágának tűnő karóráját.

Mert az ékszertisztítás most tényleg a legfontosabb dolog.

– Javíts ki, ha tévednék – folytatom, és kétkedő pillantást vetek rá. – De nem ő volt az, aki megölt téged?

– Ezt mondogatja mindenkinek az a kretén? Hogy ő ölt meg engem? – Előkelő módon szippant egyet. – Rohadtul nem valószínű.

– Tekintve, hogy másfél hete részt vettem egy szertartáson, mert valaki vissza akart hozni téged a halálból… hozzáteszem, akaratom ellenére…

– Á, szóval ez volt az a nagy felhajtás? – vág a szavamba, és ásít egyet. – Én meg egész eddig azt hittem, hogy a vérfarkasok éves vonyítóversenyére tartanak meghallgatást.

Összehúzom a szemem a sértés hallatán.

– Tudod, te még annál is nagyobb seggfej vagy, mint amilyennek tartanak.

– Őszintén szólva mi értelme annak, ha valaki csak kicsit seggfej? – kérdezi felvont szemöldökkel. – Drága anyucim mindig azt tanította nekem, ha csinálsz valamit, akkor próbálj meg a legjobb lenni benne.

– Ez ugyanaz a „drága anyuci”, aki megtámadta Jaxont, amikor meghaltál? – válaszolom borotvaéles hangon.

Mozdulatlanná dermed.

– Így szerezte azt a sebhelyet? – Még mindig az óráját nézi, de most először, amióta elkezdtünk beszélgetni, nincs a hangjában a megszokott szarkazmus. – Okosabb is lehetett volna.

– Okosabb, hogy ne öljön meg annak ellenére, mit tettél?

– Okosabb, hogy ne bízzon meg benne – dörmögi, és olyan, mintha kilométerekkel távolabbról hallanám a hangját. – Megpróbáltam… – A mondat közepén hallgat el, és megrázza a fejét, mintha ki akarná tisztítani.

– Mit próbáltál? – kérdezem, mert a szavak maguktól buknak ki belőlem annak ellenére, hogy igyekszem elengedni ezt a dolgot. Úgysem hiszem el, bármit mond is.

– Már nem számít. – Megvonja a vállát, és tovább tisztogatja az órája felületét. Közben olyan önelégülten vigyorog, hogy legszívesebben rákiabálnék és felülkerekednék rajta.

Zsebre dugom a kezem, hogy ne próbáljam megfojtani, ám ekkor a jobb kezem hozzáér valamihez, amitől rögtön jobb kedvem lesz. Kihúzom a zsebemből a telefonom, majd dicsőségesen feltartom.

– Felhívom Jaxont, hogy jöjjön értem…, és intézzen el téged egyszer s mindenkorra!

Hudson dörmög valamit maga elé, de nem figyelek rá. A pulzusom szapora, miközben megnyitom az üzeneteket. El sem hiszem, hogy eddig nem jutott eszembe a telefonom. Beharapom az ajkam, és azon töprengek, mit írjak neki. Nem akarom, hogy totálisan pánikba essen, de fontos lenne, hogy azonnal idejöjjön. Végül beérem egy rövid üzenettel:

Jól vagyok. Viszont csapdába estem Hudsonnal. Elküldöm a helyszínt.

Rányomok a küldés gombra, aztán lejjebb görgetek, és rákattintok a „helyszín megosztása” funkcióra. Várok.

Néhány másodperc múlva felugrik egy ablak, hogy az üzenetet nem lehet elküldeni. Majdnem sírva fakadok, amikor észreveszem, hogy nincs térerő. Sűrűn pislogok, hogy visszafojtsam a könnyeimet, visszateszem a telefont a zsebembe, és kimondom az egyetlen dolgot, ami számít:

– Vissza akarok menni a Katmere-re.

– Csak nyugodtan! – Valószínűleg Hudson is rájött, hogy nem működik a telefonom, mert a bonyolult faragású faajtóra mutat néhány méterre tőlünk. – Arra van a kijárat.

– Nem azon az ajtón keresztül hoztál ide. – Nem tudom, honnan tudom ezt, tekintve, milyen sűrű homály fed mindent, ami a Katmere és a mostani pillanat között történt, ebben mégis biztos vagyok.

– Még egyszer elmondom, egyáltalán nem én hoztalak ide – feleli, és visszatér az arcára az önelégült vigyor.

– Ne hazudj nekem! – sziszegem. – Tudom, hogy te tetted.

– Valóban? – Felvonja az egyik tökéletes ívű, sötét szemöldökét. – Nos akkor, mivel te mindent tudsz, kérlek, világosíts fel! Egészen pontosan, hogyan sikerült mindezt véghezvinnem?

– Honnan a fenéből kellene tudnom, hogy csináltad? – vágok vissza, és olyan mélyen vájom a körmömet a tenyerembe, hogy attól félek, kiserked a vérem. Ez pedig egy egészen új problémához vezet. Különösen, mivel: – Csak azt tudom, hogy te tetted. Elvégre vámpír vagy.

– Igen, az vagyok. És ez hogy jön ide? – Ezúttal mindkét szemöldökét felvonja.

– Mert neked van erőd. Nyilvánvalóan.

– Nyilvánvalóan – ismétli meg enyhén gúnyosan. – Csakhogy már mondtam neked. A vámpírok nem tudnak ilyet tenni.

– Ugye nem várod el, hogy ezt elhiggyem?

– Miért nem? – A tekintete egyszerre leereszkedő és vádló. – Ja persze. Mert ha valami furcsa dolog történik, akkor az biztosan a vámpír hibája.

Nem fogok bedőlni ennek az „ó, én szegény vámpír” dumának, amit próbál beadni nekem. Pontosan tudom, mit tett. És hány embernek okozott fájdalmat ezzel.

Köztük Jaxonnak is.

– Annak, hogy nem bízom benned, semmi köze ahhoz, hogy vámpír vagy – mondom neki. – Ahhoz viszont annál inkább, hogy egy istenkomplexussal rendelkező pszichopata seggfej vagy.

Erre felnevet, majd vidáman hozzáteszi:

– Ne fogd vissza magad! Mondd el nyugodtan, mit érzel!

– Ó, még csak most kezdek belejönni. – Igyekszem a tőlem telhető legmagabiztosabb hangon beszélni. – Ha még sokáig itt tartasz, megígérem, hogy a napot is megbánod, amikor idehoztál.

Nyilvánvalóan üres fenyegetés ez, mivel nem sok mindent tehetek, amivel fájdalmat okozhatnék Hudsonnak.

Ezt persze ő is pontosan tudja, már ha a pillantásából kellene ítélnem… Nem beszélve a gúnyos „ó, igazán?” vigyoráról, amely szétterül az arcán, amikor ellöki magát a könyvespolctól, és teljes magasságáig felegyenesedik. Majd rögtön ezután azt kérdezi:

– Mondd csak, Grace, egészen pontosan hogy tervezed ezt megvalósítani?

4.

Az ajtón túl

– Grace –

Hudson karba teszi a kezét a mellkasán, úgy várja, hogy válaszoljak. Mi ezzel a probléma? Az, hogy nincs mit mondanom. Részben azért, mert még nem vagyok elég régóta ebben az új világban, hogy megértsem, hogyan működik mások ereje. Még a Jaxonét vagy a Macyét sem tudom. Részben pedig azért, mert Hudson olyan ostobán viselkedik ezzel az egésszel kapcsolatban, hogy képtelen vagyok gondolkodni.

Mégis hogy tudnék bármiféle tervet szőni, amikor így bámul rám? Ragyogó kék szemében mosoly bujkál, nevetséges ajka utálatos, önelégült vigyorra húzódik, amelyet már kezdek túl jól ismerni.

A válasz az, hogy sehogy. Különösen, mert csak arra vár, mikor vallok kudarcot. Vagy ami még rosszabb, mikor kérek tőle segítséget.

Csak szeretné.

Inkább vállalok még egy kört Cole-lal és a nem túl kedves vérfarkasbandájával, minthogy Jaxon bátyjának segítségére szoruljak. Különben sem hiszek el semmit, amit mond. Mindenki tudja róla, hogy gyilkos, hazug, szociopata és még ki tudja, mi más…

Emiatt az utolsó gondolat miatt döntök úgy, hogy az ajtó felé szaladok. Hudson szerint nem ő a felelős azért, hogy itt vagyunk, azt mondja, én csináltam. De nem éppen ezt mondaná bármelyik hazug szociopata, ha meg akarna győzni arról, hogy maradjak a fenekemen?

De bizony, éppen ezért egy perccel sem maradok itt tovább. Szeretnék kijutni innen anélkül, hogy a hajam szála… vagy bármi más testrészem… meggörbülne.

– Hé! – Hudson hangja most először rémült egy kicsit, ami ismét csak azt bizonyítja, hogy helyesen cselekszem. – Mit csinálsz?

– Elmegyek innen – vetem hátra a vállam fölött, majd kinyitom az ajtót, és kiszaladok, mielőtt a gerincemen végigfutó idegesség miatt meggondolnám magam.

Sötét van odakint, olyan sötét, hogy a szívem rémülten dobog, a gyomrom pedig görcsbe rándul a félelemtől. Egy pillanatra megfordul a fejemben, hogy fogom magam, és visszamegyek a szobába. De csak úgy tudok ismét a Katmere-re jutni, Jaxonhoz, ha elmenekülök Hudsontól. Különben is, ha ebben a szobában maradok, sosem fogok rájönni, hogy hol vagyok…, sőt semmi másra sem, ami azt illeti.

Ezért kényszerítem magam, hogy belefussak egyenesen a sötétségbe, bár a félelemtől túl gyorsan ver a szívem. Az éjszakai égbolt továbbra is koromsötét és üres a fejem fölött, nem látszanak csillagok vagy a hold, hogy biztonságba vezessenek. Ez már önmagában is túlságosan riasztó.

Ha viszont ezzel eltávolodom Hudsontól, akkor az megfelel nekem.

Hirtelen valami susogó hangot hallok a hátam mögül. A rémület elszorítja a torkom, ezért igyekszem még gyorsabban futni. Nem mintha képes lennék legyorsulni egy vámpírt… Lia ezt megtanította nekem…, de attól még megpróbálom.

A susogó hang ismét felhangzik, aztán közvetlenül a fejem fölött szárnycsapkodást hallok. Csak egy másodpercem van, hogy felnézzek, és egyetlen pillanat alatt rájövök, hogy a vámpír… még akkor is, ha az Hudson… a legkisebb problémám jelenleg. Éles, rémisztő sikoly hasít az éjszakai levegőbe.

5.

Van, aki nem
szereti forrón

– Hudson –

Amikor látom, hogy Grace egyenesen a hatalmas, tüzet okádó vadállat felé fut, amely a levegőből rátámad, egyértelművé válik, hogy az anti-Hudson propagandagépezet kiválóan működött a távollétemben. Most komolyan, mennyire szörnyűnek gondolhat, ha hajlandó még egy ilyen lény támadását is megkockáztatni, ahelyett hogy itt maradna velem, ahol biztonságban van?

Hátrapillant a válla fölött, és látszik a szemében, attól retteg, hogy feltépem a torkát a szemfogammal, pedig inkább arra a fenyegetésre kellene koncentrálnia, amely felülről érkezik. Ez persze szintén az elméletemet támasztja alá.

Megfordulok, hogy visszamenjek a szobába. Nem az én hibám, ha elevenen felfalják. Ekkor azonban a nyomorult vadállat sikolt egyet, és lefelé veszi az irányt, egyenesen Grace felé. Várok. Biztos vagyok benne, hogy a lány végül rájön, itt nem én vagyok a rosszfiú, és visszafordul.

Ehelyett felnéz a lényre, aztán tovább rohan a biztonságtól távolodva.

Isten óvja… Nem a királynőt, hanem azokat a lányokat, akik mindent elhisznek, amit mondanak nekik! És cselekszenek, mielőtt körülnéznének.

Ezúttal amikor a vadállat felüvölt, tüzet lövell ki a szájából, és lángba borítja az eget Grace előtt. Ő viszont még ekkor sem fordul vissza. Inkább megáll, és hatalmas, embernagyságú céltáblává változtatja magát. A vadállat… talán egy sárkány?… erre örömmel célba veszi.

Micsoda meglepetés!

Újabb tűzcsóva hasít az éjszakába. Grace-nek sikerül elugrania előle, amikor balra mozdul, de nem sokon múlt. Nyugtalanítóan közel volt hozzá, amit a megperzselődött hajszag is ékesen bizonyít.

Hányingerem támad.

Megint arra gondolok, hogy visszamegyek a szobába, elvégre ki vagyok én, hogy gátat szabjak Grace újonnan megtalált életcéljának, amelyben ropogósra akarja süttetni magát? Különösen, mivel egyértelműen a tudtomra adta, hogy inkább élve elég, minthogy még egy percet töltsön velem.

Majdnem sikerül is megvalósítanom. Már a küszöböt is átlépem, amikor Grace felsikít.

Vékony, magas hangon kiált, engem pedig a csontom velejéig átjár a hideg. Basszus! A rohadt életbe! Lehet, hogy magának okozta ezt a bajt, de nem tudom figyelmen kívül hagyni a félelmét, bármennyire is megérdemli.

Mert átkozottul megérdemli. Eleve ő hozott minket ebbe a nyavalyás helyzetbe. És bár nagyon szeretném, ha nem így lenne, de sajnos az nem elég ok a halálra, ha valaki a másik agyára megy. Ha az lenne, már régen hagytam volna, hogy a kisöcsém feldobja a talpát.

Éppen időben fordulok vissza ahhoz, hogy lássam, a sárkány tűzcsóvával veszi körbe Grace-t. Engedélyezek magamnak egy pillanatot, és meggyászolom a kedvenc Armani ingemet, aztán áttűnök egyenesen hozzá.

Már azelőtt érzem a lángokat, mielőtt odaérnék. Perzselően forróak, ahogy az arcomat és a bőrömet nyaldossák, de olyan gyorsan suhanok, hogy csak néhány apró égési sérülést szedek össze. Piszokul fáj… a sárkánytűz ezt műveli az emberrel…, de könnyedén elviselem.

Ráadásul ez semmi azokhoz a havi edzésekhez képest, amelyeket a drága apucim miatt kellett végigcsinálnom.

Nehéz nyerni egy olyan emberrel szemben, aki azt gondolja, hogy csak a nem látható sebek számítanak igazán.

Megragadom Grace-t, amikor a sárkány erőt gyűjt egy újabb tűzcsóvához, és a karomba vonom. Eközben megbotlom a földön egy kődarabban, és végül sokkal erősebben szorítom magamhoz, mint terveztem, csak azért, hogy ne veszítsem el az egyensúlyomat.

Ő megdermed a karomban.

– Te meg mit…?

– Megmentem az irhádat – mordulok rá, és amennyire csak tudom, körbefogom a testemmel, hogy megvédjem a tűztől. Aztán áttűnök vele vissza a szobába, ahonnan elindultunk. A sárkány egész végig a nyomomban van, gyorsabban repül, mint bármelyik sárkány, amit valaha láttam.

Átlépem a küszöböt Grace-szel a karomban, és becsapom az ajtót magunk mögött.

Alig teszem le a talpára, a sárkány máris nekiront az ajtónak, de olyan erősen, hogy az egész építmény megremeg.

Grace felsikít, én pedig odarohanok a reteszhez, ezért nem tudok foglalkozni a félelmével. Gyorsan a helyére csúsztatom, mielőtt ez az átkozott vadállat megint megpróbálná betörni az ajtót. Pedig megteszi. Újra. És újra.

– Mit akar? – kérdezi Grace.

– Ezt most komolyan kérdezed? – Hitetlenkedve nézek rá. – Nem tudom, te honnan jöttél, de ebben a világban könnyen felfalnak, ha egy kicsit is nem vigyázol.

– Ebbe a körbe te is beletartozol? – kérdezi elítélő hangon.

Helyben vagyunk. Újabb bizonyíték arra, hogy minden jótettért büntetés jár. Ezt valahogy mindig elfelejtem.

– Azt javaslom, feszítsd még egy kicsit a húrt, aztán te is megtudod. – Előrehajolok, és hangosan összecsattintom a fogsorom. – Mellesleg szívesen.

Döbbenten néz rám.

– Csak nem azt várod, hogy megköszönjem?

– Ezt szokás, ha valakinek megmentik az életét. – Bár nyilvánvalóan ez neki nem sokat számít.

– Megmentetted az életemet? – A nevetése úgy csikorog, mint a táblán végighúzott köröm. – Hiszen eleve miattad kerültem ilyen veszélyes helyzetbe.

Kezd tényleg elegem lenni abból, hogy ez a lány olyasmivel vádol, amit nem is tettem.

– Nem mondod, hogy már megint itt tartunk!

– Le sem zártuk ezt a témát. Kizárólag ez az oka annak, hogy én… – Elhallgat, mintha a megfelelő szót keresné.

– Kirohantál, és majdnem szénné égtél? – fejezem be a legsegítőkészebb hangomon.

Összehúzott szemmel néz rám.

– Muszáj mindig ilyen seggfejnek lenned?

– Én kérek elnézést. Legközelebb hagyom, hogy megégj. – El akarok menni mellette, ő azonban elém lép, elállja az utam, és a tekintetét mereven rászegezi valamire a vállam fölött.

A szemében félelem villan meg, én azonban csak a hatalmas, üres, fekete égboltot látom az ablakról visszatükröződni a tekintetében. Ekkor támad először egy sejtésem arról, hol lehetünk. És nem örülök neki.

6.

Egyik fejemen be,
a másikon ki

– Grace –

– Hát igen, eleve a te hibád, hogy majdnem megégtem. – Elszakítom a tekintetem az ablakról, amikor szarkasztikusan válaszolok neki. Ha ő nem ejtett volna csapdába itt minket, akkor ez mind nem történt volna meg.

Ahelyett, hogy egy tűzokádó sárkányszörny elől kellene menekülnöm, Jaxon tornyában is lehetnék. Talán összegömbölyödnék a kanapén egy könyvvel a kezemben, vagy mellette feküdnék a hálószobában, miközben arról beszélgetnénk…

– Ó, az ég szerelmére! Ne mondd, hogy megint azt kell hallgatnom, mennyire szeretsz az öcsémmel egy ágyban feküdni! – Hudson a szívére szorítja a kezét, feltételezem, ezzel engem akar kifigurázni bizarr módon. – Ó, Jaxy-Waxy! Én kis gót vámpírom! Olyan erős vagy és olyan elcseszett! Annyira szeretlek! – rebegteti a szempilláját.

– Tudod, mit? Undorító vagy – mordulok fel, és elmegyek mellette.

– Ja, nem ez az első alkalom, hogy valaki ezt mondja nekem – feleli egy vállrándítással. – Csakhogy a te értékítéleted súlyosan sérült.

– Az én értékítéletem? Te vagy az, aki meggyilkolta a fél Katmere Ak…

– Közel sem volt a fele. – Ásít egyet. – Ne ferdítsd el a tényeket!

Már éppen meg akarom jegyezni, hogy egy cseppet sem hangzik jobban a dolog attól, hogy kevesebb mint a felét ölte meg, de van valami a szemében és a hangjában, amitől az az érzésem támad, hogy mégsem olyan immúnis a megjegyzéseimre, mint amennyire szeretné elhitetni velem.

Persze nem kellene törődnöm ezzel… elvégre a srác egy tömeggyilkos…, én azonban sosem voltam az a típus, aki a földön fekvőbe még egyet belerúg. Különben is, a sértegetés nem a legjobb módszer arra, hogy kijussak erről a helyről.

– Ó, nyugodtan sértegess csak, amennyit akarsz – jegyzi meg Hudson, és zsebre dugja a kezét, majd a legközelebbi falhoz támaszkodik a vállával. – A problémánk attól még nem fog megoldódni.

– Nem, azt csak te tudod… – Hirtelen elhallgatok, mert rájövök valamire. – Hé, ezt fejezd be!

– Micsodát? – kérdezi felvont szemöldökkel.

Összehúzom a szemem, úgy nézek rá.

– Pontosan tudod, mit csinálsz!

– Au contraire. – Naivan megvonja a vállát, mire azt kívánom, bárcsak hinnék abban, hogy az erőszak igenis megoldja a problémákat. – Csak azt tudom, hogy te mit csinálsz. Én csupán tétlen szemlélő vagyok.

– Na persze, csakhogy ez a tétlen szemlélő szerep azt jelenti, hogy olvasol a gondolataimban. Szóval hagyd abba!

– Hidd el nekem, semmi sem tenne boldogabbá – válaszolja azzal a nevetséges vigyorral az arcán, amelyet már kezdek igazán gyűlölni. – Különben sincs benne semmi érdekes.

Ökölbe szorítom a kezem, úgy felháborodom ezen a kijelentésen… és a mögötte rejlő sértésen. Legszívesebben megmondanám neki a magamét, de bármit állít is, vagyok annyira okos, hogy rájöjjek, azzal csak adnám alá a lovat.

És mivel a legkevésbé sem szeretném, hogy Hudson Vega tartósan beköltözzön a fejembe, a fogamat csikorgatom. Kényszerítem magam, hogy félretegyem a bosszúságom. Aztán félig suttogva, félig kiabálva azt mondom neki:

– Nos, akkor nem okoz gondot számodra, hogy kilépj belőle, ugye?

– Bárcsak ilyen könnyű lenne! – rázza meg a fejét megjátszott szomorúsággal. – Ám mivel te ejtettél itt csapdába minket, sajnos nincs beleszólásom a dologba.

– Már megmondtam, hogy nem én zártam ide magunkat ebbe a szobába…

– Ó, én nem csak erről a szobáról beszélek. – A szemében ragadozó kifejezés villan meg. – Arra céloztam, hogy csapdába ejtettél minket a fejedben. És ebből egyikünk sem tud kiszabadulni, amíg ezt el nem fogadod.

– A fejemben? – kérdezem gúnyosan. – Te most szemérmetlenül hazudsz nekem, vagy el vagy tévelyedve?

– Nem hazudok.

– Akkor el vagy tévelyedve? – kérdezem, és tudom, mennyire utálatosan beszélek, de a legkevésbé sem érdekel. Isten a tanúm, Hudson attól a pillanattól kezdve utálatos velem, hogy azt mondta, kapcsoljam fel a kibaszott villanyt.

– Ha olyan biztos vagy benne, hogy tévedek…

– Az vagyok – vágok a szavába. Mert így van.

Karba teszi a kezét a mellkasán, és úgy folytatja, mintha közbe sem szóltam volna.

– Akkor miért nem adsz valami jobb magyarázatot?

– Már elmagyaráztam neked – mordulok fel. – Te…

Ezúttal ő vág a szavamba:

– De olyan magyarázatot adj, amiben nem az van, hogy én vagyok a felelős ezért. Mert már közöltem veled, hogy nem erről van szó.

– Én pedig már mondtam, hogy nem hiszek neked – vágok vissza. – Mert ha ez tényleg az én fejemben lenne, ha lett volna bármi beleszólásom abba, hogy kivel esek csapdába, te lettél volna az utolsó név a listán. Nem beszélve arról, hogy tutira nem hoztam volna magammal egy tűzokádó pokolfajzatot. Halvány fogalmam sincs róla, mi az a lény, csak azt tudom, hogy a képzelőerőm nem olyan eltorzult, hogy egy ilyet kitaláljak magamnak.

Körülnézek a szobában. A baltadobáló részre. A játékkonzollal teli kanapéra. A lemezekkel telerakott polcokra.

A fekete bőrpad körül heverő, kismillió súlyzóra.

Hudsonra.

Aztán folytatom:

– Az én képzeletem soha nem hozott volna létre ilyen börtönt magamnak.

Aztán mintha a sárkány, vagy bármi is az a lény, alá akarná támasztani a szavaimat, olyan erővel veti magát újra az ajtónak, hogy az egész szoba beleremeg. A falak meginognak, a polcok zörögnek, a fa recseg. Vad szívverésem pedig úgy felgyorsul, mint egy betépett metronóm.

Hudson példáját követve zsebre dugom a kezem, és a legközelebbi székhez dőlök. És akkor mi van, ha el akarom titkolni, mennyire remegnek az ujjaim, és olyan gyenge a térdem, hogy félek, nem sokáig tartja meg a súlyomat? Nem tartozik senkire.

Nem mintha Hudson észrevenné, mivel jelenleg túlságosan is lefoglalja, hogy megpróbáljon meggyőzni engem a saját képtelen elméletéről. Nem figyel rám, miközben próbálok harcolni a pánikroham első jelei ellen.

– Mi a francért találnék ki ilyet? – kérdezem, miután megköszörülöm a torkom, hogy engedjen a szorítása. – Biztosíthatlak róla, nincs szükségem ilyen adrenalinlöketre, hogy úgy érezzem, élek. Nem vagyok mazochista.

– Hát akkor elég szar párt választottál magadnak, nem igaz? – feleli epésen. Ekkor megmozdul, én pedig sokkal jobban figyelek rá, mint a szavaira, mert a testem minden porcikája azt kiabálja, ne veszítsem őt szem elől. Az ösztöneim sikítva figyelmeztetnek, hogy ne engedjem ki a látóteremből.

– Ja persze, mert én vagyok itt a fenyegetés – gúnyolódik, amikor a szörny nekiront annak a falnak, amely mellett éppen elsétál. – Nem pedig az a valami, ami odakint van.

– Szóval bevallod, hogy nem én csinálom ezt? Hogy az a lény, bármi legyen is az, nem az én képzeletem szüleménye? – kérdezem kárörvendve, és igen, tisztában vagyok vele, hogy a győzelmemet ünnepelni úgy, hogy egy szörny köröz körülöttünk, olyan, mint amikor a zenekar a „Közelebb Hozzád, Uram”-ot játszotta a süllyedő Titanic fedélzetén. Ám a kis győzelmek… és amikor azt mondom, „kis”, úgy értem parányi… rendkívül megritkultak, amióta betettem a lábam a Katmere Akadémiára, ezért minden erőmmel igyekeztem kiélvezni őket.

Hudson nem válaszol azonnal. Nem tudom, azért-e, mert valami frappáns visszavágáson töri a fejét, vagy azért, mert a gyomrom ezt a pillanatot választotta arra, hogy hangosan megkorduljon. De bármi is az oka, nem számít, mert a sárkány vérfagyasztó kiáltást hallat, és ismét megpróbál bejutni a szobába.

Ezúttal azonban nem az ajtónál próbálkozik. Egyenesen a velem szemben lévő ablakot célozza meg.

7.

Felgyújtani a ruházat

– Hudson –

Mire Grace kinyitja a száját és sikítani kezd, én már legalább egy méterre balra áttűntem.

Ma este már másodjára kapom el, és magamhoz szorítom, miközben az a nyavalyás lény betöri az ablakot mögöttünk, majd bedugja rajta hatalmas fejét. Üvegcsörömpölés hallatszik, üvegcserepek repülnek mindenfelé, én viszont ott maradok, ahol vagyok, és mindent elkövetek, hogy megvédjem Grace-t a szanaszét repülő üvegdaraboktól.

Természetesen ezt úgy hálálja meg, hogy hangosan a fülembe kiabál. Micsoda meglepetés!

Fájdalom hasít természetfelettien érzékeny dobhártyámba, és ma este nem először gondolok arra, hogy magára hagyom. Ez az egész elcseszett helyzet amúgy is az ő hibája. A szétrobbanó üveget azonban több tűzcsóva követi, és képtelen vagyok megtenni, hogy eltűnök innen, őt pedig itt hagyom kiszolgáltatva a sárkány kénye-kedvének.

Rohanni kezdünk előle, az állat azonban olyan hangosan ordít, hogy túlharsogja még Grace kiabálását is. Sovány vigasz…, ám ez sem tart sokáig. Ennek a lánynak durván erős tüdeje van.

Sajnálatos módon.

– Lennél szíves lejjebb csavarni a hangerőt egy percre? – kérdezem, miközben a kis fürdőszoba felé suhanunk a szoba hátsó részében. Lehet, hogy azt gondolja, a kiabálás valamiféle védelmet nyújt neki az ellen, hogy megpörköljék? Én viszont tudom, hogy ez nem igaz. Sőt ezzel inkább csak még jobban feldühíti azt az istenverte sárkányt.

Nem a vámpírok az egyetlenek, akiknek érzékeny a hallásuk. Ez a sárkány pedig úgy tűnik, talán még az átlagnál is érzékenyebb egy kicsit.

Tűzcsóva hasít el mellettünk, amikor belépünk a keskeny fürdőszobaajtón, rögtön utána pedig hangos csattanás hallatszik. A szoba ismét erősen megrázkódik.

Hátrapillantok, hogy megnézzem, ezúttal mit csinált az az átkozott. Félig arra számítok, hogy újabb tüzet kell elkerülnünk, de a lángok ugyanolyan gyorsan eltűnnek, mint amilyen gyorsan megjelentek.

És nem csak azok. Maga a sárkány is. Persze nem a saját akaratából, mert a betört ablak szintén eltűnik. A helyén ugyanolyan téglák vannak, mint amilyen színű a körülötte lévő fal.

– Még hogy nem ő csinálja, egy frászt! – mordulok fel, aztán egy határozott mozdulattal leteszem Grace-t a fürdőszobapultra. Az ablakok nem szokták befalazni magukat. Valakinek meg kellett tennie. És ebben az esetben az a valaki Grace volt.

Csak az idő tudja eldönteni, be akarja-e ezt vallani… magának vagy nekem.

De legalább abbahagyta a kiabálást. Alighanem egy jó ideig itt leszek vele összezárva, mégis győzelemnek könyvelem el, hogy végre csend van. Különösen, ha több mint öt percig tart.

– Hogy csináltad, hogy abbahagyta? – kérdezi, mielőtt a hőn áhított öt perc letelik. Viszont legalább nem kiabál, szóval ez így még mindig félsiker.

– Sehogy. – A befalazott ablakra bökök a fejemmel. – Te csináltad.

– Az lehetetlen! – Tágra nyílt szemmel bámulja a frissen befalazott ablakot. – A falak nem jelennek meg csak úgy a semmiből.

– Ezek szerint mégis. – Pokolian fáj a hátam. A sárkánytűz apró mellékhatása. Gyorsan lehámozom magamról azt, ami még megmaradt az ingemből, hogy megnézzem, milyen mértékű a sérülésem. És azért is, hogy a ruha széle ne súrlódjon a sebemhez.

– Te meg mit csinálsz? – visít fel Grace megint túl közel a dobhártyámhoz.

Nyilvánvalóan túl nagy kérés volt részemről az az öt perc. Ami azért mond valamit, mert általában nem az optimizmusomról vagyok híres.

– Muszáj kiabálnod? – morgok, és távolabb lépek tőle egy nagyot. – Itt vagyok!

– Muszáj levenned a ruhádat? – Utánoz engem, és undorodva megborzong. – Itt vagyok!

Létezik ennél bosszantóbb emberi lény a földön?

Összeszorítom a fogam, hogy ne mélyesszem belé…, de nem jó értelemben. Még sosem szívtam ki senkinek az összes vérét, de egyszer mindennek eljön az ideje. Grace Foster pedig tökéletes jelöltnek tűnik, hogy megtapasztaljam ezt a bizonyos első alkalmat.

Persze lehet, hogy örökre itt ragadok vele, ha ezt megteszem, de az sem lesz újdonság számomra. Egész életemben be voltam zárva valahová. De legalább megint csend lesz.

– Legközelebb hagyni fogom, hogy elkapjon az a sárkány. – Hátranézek a vállam fölött, próbálom felmérni, mekkora kárt okozott bennem a repülő vadállat. Sajnos azonban a sok furcsa természetfeletti lény között a vámpíroknak nem adatott meg a képesség, hogy háromszázhatvan fokban körbe tudják fordítani a fejüket.

Milyen kár! Most kapóra jönne ez a tulajdonság, mivel nincs tükörképem a tükörben. Viszont ennél már rosszabb bőrben is voltam, és akkor is sikerült helyrehoznom magam, plusz átvészelnem a veszélyt. Ezúttal miért lenne másképp?

– Mit csinálsz? – kérdezi ismét Grace, ezúttal normális hangerővel. Hála az égnek!

Talán éppen emiatt döntök úgy, hogy elmondom neki az igazat.

– A sárkány megsebesített.

– Micsoda? – kérdezi döbbenten. – Hadd nézzem!

– Ez igazán nem szüks…

– Ne szabd meg nekem, hogy mit csinálhatok! – vágja rá, majd megragadja a vállam, mielőtt befejezhetném a tiltakozást.

Ezen annyira meglepődöm, hogy nem is állok ellent, aztán úgy forgat meg, mint a kedvenc lemezjátszóm a bakelitlemezt.

– Ó, te jó ég!

Éééés már megint kiabál. Esküszöm, ennek a lánynak csak két fokozat van a hangjában.

A normális és a kibírhatatlan.

Kész csoda, hogy Jaxon képes elviselni őt. Na persze, ha valakinek olyan fontos vagy, hogy felzaklatja magát miattad, az talán enyhíti a dobhártyát ért fájdalmat. Nem beszélve a többi fájdalomról.

– A sárkány tette ezt veled? – kérdezi még mindig olyan hangosan, hogy megfájdul tőle a fülem.

Ezúttal nem is próbálom elrejteni fájdalmas fintoromat, és még távolabb lépek tőle. Talán végre veszi a lapot, és lejjebb csavarja a hangerejét egy-két… vagy kilencven decibellel.

– Hát az tuti biztos, hogy nem én csináltam magammal.

– Jó, de azt hittem, a vámpírok gyorsan gyógyulnak. Nem ez az egyik előnye a fajotoknak?

– Őszintén szólva nem sok hátránya van – felelem vigyorogva.

Ezúttal szemben állok a tükörrel, és bár én nem látszom benne, azt viszont világosan látom, hogy Grace a szemét forgatja.

– Jó, oké. Talán nincs. De akkor sem feleltél a kérdésemre. Ez a ti különleges erőtök nem azt eredményezi, hogy mostanra már meg kellett volna gyógyulnia ennek a sérülésnek?

– Vámpír vagyok – mondom neki szárazon. – Nem szuperhős.

Erre felnevet.

– Tudod, hogy értem.

Ami azt illeti, tudom. Éppen ezért megadom magam, és elmagyarázom neki, bár szokásommá vált, hogy soha semmit nem magyarázok meg magammal kapcsolatban.

– Ha rendes tűz égetett volna, az fájt volna, de pár perc alatt meggyógyult volna. Ezt a sérülést viszont sárkánytűz okozta. Ami azt jelenti, hogy sokkal jobban fáj, mint egy átlagos égés, és sokkal tovább tart a gyógyulása is.

– Mennyivel tovább? – kérdezi.

Megvonom a vállam, aztán rögtön meg is bánom, mert a mozdulattól újra fájdalom hasít a hátamba.

– Úgy néhány nappal.

– Az szívás – suttogja Grace, és amikor újra ránéz a hátamra, eltűnik a szeméből az a kemény kifejezés. Helyette valami sokkal lágyabb jelenik meg.

Valami, ami átkozottul hasonlít az aggodalomra… vagy a szánalomra.

Bárhogy is van, kényelmetlenül érint. Aztán kinyújtja puha kezét, és végigsimít a fájó, megégett felületen.

Felkészülök rá, hogy fájni fog, de nem így van. Sőt inkább jó érzés. Sokkal jobb, mint kellene lennie.

Basszus. De most komolyan, basszus!

Mert ebben a helyzetben mindig minden egyre rosszabb lesz.

8.

Megőrjít
az ehetetlenség

– Grace –

Hudson megborzong, amikor végighúzom az ujjaimat megégett bőre mellett.

– Sajnálom! – Elrántom az ujjam, és szörnyetegnek érzem magam. – Próbáltam óvatos lenni. Fájdalmat okoztam?

– Nem. – Nagyon kurtán vágja rá, de a hangja ezúttal nem ingerült. Csak üres. Nem tudom, ez miért tűnik még rosszabbnak.

Háttal áll nekem, ezért belenézek a tükörbe, hogy le tudok-e olvasni valamit az arcáról. Csakhogy a tükörben nem látszik senki más, csak én. Határozottan nincs ott egy megkövült arcú, ketrecbe zárt vadállat lelkületű vámpír, akinek ennek ellenére a legkifejezőbb szeme van, amit valaha láttam.

Mert a vámpíroknak nincs tükörképük…

Hirtelen hasít belém ez a gondolat, és nem először döbbenek rá, mennyire más az életem most, mint néhány rövid héttel ezelőtt. Nemcsak a szüleim, a Katmere Akadémia és Jaxon miatt, hanem azért, mert most szörnyek között élek.

Vagyis jelenleg egy bizonyos szörny mellett, gondolom, miközben Hudson hátát nézem. És nem is akármilyen szörny mellett. Itt ragadtam azzal az eggyel, akitől minden más szörny retteg.

Azzal, aki egyetlen gondolattal nagyon sok lényt elpusztított. Egyetlen suttogással.

Szörnyű ez a gondolat, vagy legalábbis annak kellene lennie. Amikor azonban Hudson hátát nézem, korántsem tűnik olyan félelmetesnek, mint amilyennek mindenki gondolja.

Sőt inkább úgy néz ki, mint bármelyik másik sérült fiú.

Ráadásul még vonzó is.

Kéretlenül suhan át az agyamon ez a gondolat, de miután megjelenik, nem tehetek mást, mint elfogadom, hogy ez az igazság. Ha nem vesszük figyelembe Hudson szociopata és pszichopata oldalát, akkor nagyon vonzó srác.

Nyilvánvalóan nem olyan vonzó, mint Jaxon…, mert hozzá senki sem ér fel…, de határozottan jóképű. Ez természetesen egy pusztán objektív, „soha nem fog érdekelni” típusú észrevétel. Hiszen, hogy is érdekelhetne, amikor a világ legszexisebb és legnagyszerűbb sráca vár engem az iskolában?

Vár, és valószínűleg ki van akadva, mert nem tudja, mi történt velem.

Könnyek égetik a szemem a gondolatra.

Gyűlölöm, hogy Jaxon aggódik miattam. Gyűlölöm, hogy Macy és Finn bácsi is aggódik. Nagyon megszerettem őket az alatt a rövid idő alatt, amióta a Katmere-en vagyok, ezért nem tudom elviselni a gondolatot, hogy a távollétem fájdalmat okoz nekik. Különösen azt utálom, hogy Jaxonnak okozok fájdalmat, aki több mint csupán a fiúm. Ő a párom.

Még mindig nem tudom pontosan, mit jelent az, hogy van egy párom, csak azt tudom, hogy Jaxon az nekem. Fáj távol lennem tőle, de legalább tudom, hogy biztonságban van. Bele sem merek gondolni, mennyivel rosszabb neki, mert nem tudja, hol vagyok, és jól vagyok-e. Különösen, mivel legutoljára Hudsonnal látott együtt.

– Ó, szegény kicsi Jaxy-Waxy! Biztosan annyira szenved! – Nem kell látnom Hudson arcát ahhoz, hogy tudjam, megint pofákat vág.

Felbosszant annyira, hogy fújjak egyet:

– Azért, mert képtelen vagy megérteni, hogy min megy keresztül, még nem kellene kifiguráznod őt.

– Félsz, hogy a törékeny egója nem tudja elviselni? – vág vissza.

– Inkább attól félek, hogy megfojtalak, ha továbbra is ilyen seggfej vagy.

– Csak nyugodtan. – Behajlítja a térdét, hogy kényelmesen elérjem a nyakát. – Ne kímélj!

Egy részem szeretné elfogadni az ajánlatát, csak hogy megmutassam neki, jobban teszi, ha fél tőlem, bár nyilvánvalóan nem ez a helyzet. Egy másik részem viszont túlságosan fél még csak megpróbálni is. Lehet, hogy Jaxon segítségével kiszabadultam a Lia által állított csapdából, de ahhoz korántsem vagyok még elég erős, hogy egyedül elbánjak egy vámpírral. Különösen egy olyan erőssel, mint Hudson.

Ebben a világban határozottan megvannak a hátrányai annak, ha valaki ember. Na persze ez bármelyik világban hátrányt jelentene. Csak meg kell nézni a szüleimet.

Egy pillanatra anya arca jelenik meg előttem, de gyorsan becsapom az ajtót előtte, mielőtt még elhatalmasodna rajtam a szomorúság. Nem akarom, hogy átjárjon a hiánya, különösen most, hogy csapdába estem ezen a helyen egy…

– Bocsi, hogy félbeszakítom ezt az önsajnálatot, mielőtt még totálisan érzelgőssé válna – szólal meg Hudson olyan hangon, amely a legkevésbé sem sajnálkozó. – De muszáj megkérdeznem: Ha egész éjjel magadat fogod sajnálni, adnál előtte legalább tíz percet, hogy megmosakodjak? Szeretnék legalább lezuhanyozni, mielőtt halálra untatsz.

Beletelik egy pillanatba, hogy felfogjam, mit mondott. Aztán amikor megtörténik, harag lobban lángra bennem. Reszket a kezem, görcsbe rándul a gyomrom, és minden akaraterőmre szükségem van, hogy ne vágjak vissza neki. Nem akarom megadni neki azt az elégtételt, hogy tudja, sikerült feldühítenie. Nem érdemli meg.

– Nem szívesen közlöm veled, Hercegnő, de a fejedben vagyok. Már tudom, hogy feldühítettelek. – Ha lehet, még a korábbinál is unottabb a hangja.

Ez persze csak még jobban felbosszant. Már az is elég rossz, hogy el kell viselnem őt itt a fejemben, de hogy ízekre szedje minden egyes gondolatomat, az már tényleg teljesen kiborít.

Persze tudom, hogy éppen ez a célja, ennek ellenére nem bírom visszafogni magam.

– Megvetlek! – vágom az arcába dühösen.

– És én még azt hittem, öri barik leszünk – feleli szenvtelen hangon. – Már előre örültem, hogy barátságkarkötőt csinálunk, meg randitippeket cserélünk egymással.

– Ezt nem hiszem el! – Ezúttal ökölbe szorul a kezem, és legszívesebben bemosnék egyet abba az álszent, túl tökéletes orrába. – Soha nem fáradsz bele abba, hogy ilyen seggfej légy?

– Eddig még nem volt rá példa. – Elhallgat, mintha végiggondolná, aztán vállat von. – Tarts még itt minket egy ideig, aztán talán mindketten megtudjuk.

– Komolyan megint itt tartunk? – kérdezem lemondó sóhajjal. Már amúgy is ki vagyok bukva, és fáradt vagyok… ki nem lenne az én helyemben?…, ám ez a vita Hudsonnal csak még jobban kiborít és elfáraszt. – Olyan vagy, mint egy elakadt lemez.

– Te pedig totálisan naivan beszélsz.

– Naivan? – visszhangzom, és tudom, hogy sértő a hangom.

Felvonja a szemöldökét.

– Hát vagy naivitás, vagy szándékos tudatlanság. Neked melyik tetszik jobban?

– Az, amelyikkel hamarabb megszabadulhatok tőled – vágom rá.

Kimondottan büszke vagyok erre a válaszomra… vagy legalábbis lennék, ha a gyomrom nem ezt a pillanatot választaná arra, hogy megint megkorduljon. Hangosan.

Az arcom lángba borul, zavarba jövök, és amikor Hudson gúnyosan elvigyorodik, az érzés fokozódik.

– Tudod – tűnődik, és megdörzsöli hátul a fejét. – Van egy módja annak, hogy egyszer s mindenkorra eldöntsük ezt a vitát.

– Ó, tényleg? – kérdezem egy kicsit túl hangosan, mert próbálom leplezni, hogy megint hangosan korog a gyomrom. – És mi lenne az?

Kisétál a fürdőszobából, és átmegy a szoba sarkában lévő, apró konyhába.

– Kiderítjük, milyen ennivaló van betárazva ezen a helyen.

– És az mit fog bizonyítani? – kérdezem, miközben utánamegyek.

Úgy néz hátra a válla fölött, mintha nem tudná eldönteni, hogy szándékosan játszom-e az értetlent. Végül azonban válaszol:

– Én vámpír vagyok.

Mintha ez mindent megmagyarázna… habár valószínűleg tényleg így van, mert nyilvánvalóan arra céloz, hogy ő vért iszik. Kinyitja a konyhaszekrényt.

– Ha én csinálnám ezt magunkkal, akkor biztosra veszem, hogy nem tölteném meg ezt a szekrényt… – Levesz a polcról egy szögletes, kék dobozt. – Cseresznyés Pop Tartsszal.

9.

Egy szem(fog)¯
pillantás alatt

– Grace –

– Azt sem tudom, mi az a Pop Tarts – folytatja, és közben ide-oda forgatja a dobozt a kezében, mintha arról próbálna valami információt szerezni, hogy egyáltalán mi az.

A szemében tükröződő tanácstalanságot elnézve tényleg nem tudja. Ezért most először gondolok arra, hogy talán… de csak talán… mégis igaza lehet. Ez persze mindennek ellentmond, amit róla tudok, mindennek, amit vele kapcsolatban hiszek, de miután több szekrényt is kinyitok, nehéz elhinni, hogy bármi más magyarázat legyen arra, ami itt történik.

Különösen, hogy a szekrényekben csak olyan nasik vannak, amelyeket én szeretek. Mogyoróvajas keksz. Pattogatott kukorica. Sós-ecetes chips. És egy húszdarabos Dr. Pepper üdítő fele. Ami furcsa… legalábbis, amíg ki nem nyitom a tűzhely melletti kis hűtőt, és meg nem pillantom a másik tíz darab Dr. Peppert az ajtóban felsorakozva. Nem beszélve több doboz szénsavas vízről… természetesen lime ízesítéssel… és még néhány dobozos szénsavmentes ásványvízről.

Ezenkívül az egyik fiók tele van a kedvenc almámmal, és van benne még egy nagy fürt vörös szőlő, pár körte és több különböző fajta grillsajtos szendvics is.

Bárki töltötte is fel ezt a konyhát, vagy hátborzongatóan hasonló az ízlése az enyémhez, vagy valami módon mégiscsak én vagyok a felelős ezért az egészért. Ember lévén, akinek abszolút semmi varázsereje nincs, teljességgel elképzelhetetlennek tűnik ez a magyarázat. Csakhogy mégis itt vagyunk.

Két héttel ezelőttig viszont ezek közül semmi sem tűnt volna lehetségesnek… Különösen az, hogy szerelmes legyek egy vámpírba, és egy csapat boszorkány legyen a rokonom… Ezért inkább nem ítélkezem. Legalábbis egy ideig.

Fogok egy almát, kiveszek egy vizet a hűtőből, majd Hudson felé fordulok, aki egy új ingben jön vissza a konyhába. Hála istennek.

Arra számítok, hogy kárörvendeni kezd, vagy legalábbis diadalittasan néz rám, ehelyett csak áll ott lehajtott fejjel, és a pultnak támaszkodik, mintha csak úgy tudna talpon maradni.

Sőt mi több, remeg. Nagyon apró ez a reszketés, és ha valaki nem figyelmesen nézné, talán észre sem venné, én azonban nagyon alaposan tanulmányozom, ezért lehetetlen nem látnom. Az arca üres, kifejező tekintetét lefelé irányítja, ám ha valamit megtanultam az elmúlt hetekben, az az, hogy felismerem a fájdalmat, amikor itt van a szemem előtt.

Lehet, hogy lennének olyanok, akik azt mondanák, Hudson bármilyen fájdalmat megérdemel azok után, amiket tett, én azonban tudom, hogy azért égette meg a sárkánytűz, mert engem próbált megmenteni. Ez pedig azt jelenti, hogy nekem kell segítenem rajta, akár akarom, akár nem.

Nem hagyok gondolkodási időt magamnak… sem neki, hogy bármit mondjon, amitől meggondolom magam…, inkább visszamegyek a fürdőszobába, és kiveszek egy üveg peroxidot a mosdókagyló alól. Nem engedem, hogy belegondoljak, honnan tudom, hogy ott van az elsősegélycsomag meg egy üveg fájdalomcsillapító pirula és egy tubus fájdalomcsillapító, antibiotikum tartalmú kenőcs. Inkább csak mindent magamhoz veszek, és mellette még egy kis gézt és kötszert is, aztán visszatérek a konyhába.

Hudsonhoz.

– Vedd le az ingedet! – mondom neki olyan ellentmondást nem tűrő hangon, amilyet csak képes vagyok kiadni magamból, és közben lecsavarom a peroxidos üveg tetejét.

Nem mozdul, csak a szája sarka görbül enyhén gúnyosan felfelé, és így szól:

– Már megbocsáss, Bongyorka, de tényleg nem vagy az esetem.

– Nézd, Hudson, tudom, hogy fáj az az égési sérülés. Felajánlom a segítségem. És ezúttal nem fogom meggondolni magam.

– Nem kell foglalkoznod vele. – Feláll, és láthatóan nemtörődöm mozdulattal zsebre dugja a kezét. Talán hihetőbb lenne, ha nem reszketne közben. – Tudok magamról gondoskodni.

– Biztosra veszem, ha ez igaz lenne, már megtetted volna – felelem. – Szóval lennél szíves abbahagyni a süketelést, és levenni az ingedet, hogy hozzáláthassak végre?

Az egyik szemöldökét felvonja, úgy néz rám.

– Hogyan is tudnék ellenállni egy ilyen csábító ajánlatnak? – Lenéz a kezemben tartott gyógyszeres üvegre. – Nézd, nagyra értékelem az igyekezeted, de ezek nem fognak segíteni rajtam.

– Ó! – Ez eszembe sem jutott. – A vámpírok immunisak az emberi gyógyszerekre?

– Nem. Csak minden másra, amiért az embereknek gyógyszerre van szükségük, hogy meggyógyítsák őket. – A kezemben tartott Neosporin kenőcsre bök a fejével. – Mint például a baktériumokra, amiket az az antibiotikumos krém elpusztít. Nincs szükségem a krémre, mert a baktériumok nem ártanak nekem.

– Jogos – bólintok jelezve, hogy elismerem az igazát. – Ezt viszont a fájdalomcsillapító tulajdonsága miatt választottam, nem az antibiotikum miatt. És ennek ellenére úgy gondolom, megér egy próbát. Hacsak nem vagy teljesen biztos benne, hogy ez a fajta gyógyszer nem hat a természetfeletti dolgokra, mint amilyen a sárkánytűz.

Megvonja a vállát, aztán fájdalmasan elfintorodik.

– Nem tudom, hogy hat-e. Hagyd itt, és majd megpróbálom.

– Megpróbálod? – nézek rá kétkedőn. – Tudom, hogy a vámpírok szinte bármire képesek… vagy legalábbis ezt mondják róluk…, de abban biztos vagyok, hogy segítség nélkül nem tudod elérni a saját hátadat.

– Hozzá vagyok szokva, hogy az ilyeneket egyedül oldjam meg. Nincs szükségem semmiféle…

– Segítségre – fejezem be helyette a mondatot, és igyekszem nem törődni a belém hasító szánalommal, hogy bárki… még akár Hudson is… olyan egyedül volt az életben, hogy megtanult mindenről saját maga gondoskodni. – Bla, bla, bla. Kímélj meg ettől, Kullancsfiú! Minden kifogást hallottam már.

– Kullancsfiú? – ismétli erős brit akcentussal. Még csak néhány órája ismerem, de biztosra veszem, hogy még sosem sértődött meg ennyire életében.

Helyes. A legkevésbé azt szeretném, hogy összebarátkozzak Jaxon gonosz bátyjával. Viszont nem vagyok olyan kegyetlen, hogy végignézzem a szenvedését, ha tehetek ellene valamit. Ezt bárkiért megtenném.

Különben is, ha hazudik nekem, és mégis ő csinálja ezt velünk, akkor jobb, ha életben tartom. Mert hogy a fenébe fogok kijutni innen egyedül?

– Ne nézz ilyen meglepetten! – mondom neki, miközben felbontok egy csomag gézt, hogy könnyebben tudjak belőle venni. – Mindketten vérszívók vagytok, nem igaz?

– A kettő egyáltalán nem ugyanaz – morogja.

Lecsavarom az antibiotikumos kenőcs kupakját, hogy az is készen álljon.

– Csak azért mondod ezt, mert nem tudod, milyen érzés, ha a véredet szívják.

– Mert te igen, hmm? – Újfajta csillogás jelenik meg a szemében, amitől megborzongok.

Persze ezt nem akarom a tudomására hozni. Ha a kisujjadat nyújtod egy olyan srácnak, mint Hudson, az egész karod kell majd neki.

– Lennél szíves megfordulni? – mondom neki a legunottabb hangomon, és felemelem a peroxidot.

Hál istennek a furcsa csillogás olyan gyorsan eltűnik a szeméből, mint ahogy jött. Ezután csupán azzal válaszol, hogy karba teszi a kezét a mellkasán, és bosszúsan néz rám. Még mindig baromi félelmetes úgy is, hogy egyértelműen látszik a szemében a fájdalom.

Az ilyen megfélemlítő viselkedéssel azonban már elbánok. Elvégre a Katmere-en töltött első hetemben Jaxon folyton így nézett rám. Gyakorlatilag immunis lettem rá.

– Ha engem akarsz megijeszteni, sokkal többet kell mutatnod a szemfogadból – mondom neki végtelenül unott hangon.

– Megoldható. – Aztán egy szempillantás alatt ott terem közvetlenül előttem, és a nyakamhoz hajol a szemfogával. – Ne kísérts! – morogja olyan közelről, hogy a lélegzete a fülemet éri. – Nem csak te vagy éhes itt.

A rémülettől olyan hevesen kezd verni a szívem, mint egy kolibri szárnya. Gyorsan, szaporán és egy kicsit fájdalmasan. De sosem fogom megadni Hudsonnak azt az elégtételt, hogy lássa rajtam, mennyire félek.

Tőle, ettől a helytől, és attól, hogy soha többé nem látom Jaxont.

Így hát beletúrok göndör hajamba, és úgy fordítom oldalra a fejem, hogy szemtől szembe legyünk egymással alig néhány centire. Aztán azt felelem:

– Kapd be! – A következő pillanatban pedig a hátára borítom a fél üveg peroxidot, bár az ingét még mindig nem vette le.

10.

Égető probléma

– Hudson –

– Mi a jó büdös francért csináltad ezt? – kiáltok fel, amikor a hátam egy egészen újfajta módon lobban lángra. A nedves ing most már beleragad az égett sebbe.

– Ne nyafogj már! – feleli Grace, és kibújik a kezem közül. –Meg kell tisztítani a hátadat.

– Már mondtam, hogy nem számít – mordulok rá, és megfogom az ingem alját, aztán a fejemen keresztül lehúzom magamról. Hideg levegő csapja meg az égett sebet, ezért összerándulok. – A vámpírok sebei nem tudnak elfertőződni!

– Igen, csak hát nem te vagy a legszavahihetőbb ember, akivel valaha találkoztam – válaszolja, és a hátam mögé lép. – Nem vagyok biztos benne, hogy a peroxid bármin is segít, de rontani biztosan nem ront rajta.

– Mondja ezt az a nő, akinek a háta jelenleg nem úgy lángol, mint maga a pokol.

– Megtennéd, hogy tíz másodpercre abbahagyod a nyafogást? – Nem látom ezt az átkozott némbert, de akkor is hallom a hangján, hogy fintorog. – Kezdem unni.

Legalább két tucat visszavágás jut eszembe azonnal, de összeszorítom a fogam. Lassan kezdem kiismerni Grace-t, és biztosra veszem, bármit mondanék is, arra azt felelné, hogy nyafogok.

Ami vicces, mivel az én finomkodó kisöcsém a párja, akinek minden szava vagy nyafogás, vagy panaszkodás. Viszont talán az összekapcsolódás miatt még a legrosszabb szarságot is rózsaszínben látja az ember. Nagy kár.

Grace kivesz egy kis gézt a pulton lévő csomagból, én pedig félve nézem.

– Innen már átveszem én.

– Ja, persze!

Ez egyszer az ő hangja is legalább olyan száraz, mint az enyém. És ugyanolyan unott. Meg kell mondjam, nem kifejezetten ébreszt bizalmat bennem az ápolói képességeit illetően.

Felkészítem magam, hogy megdörzsöli az égett felületet a gézzel, mert úgy tűnik, több benne az együttérzés, mint a hozzáértés. Az érintése azonban meglepően finom, miközben többször hozzáérinti a gézt a hátamhoz, hogy felitassa a túl sok peroxidot ahelyett, hogy letörölné, amivel tovább irritálná a megégett bőrömet.

A gyengédsége nem szünteti meg az izmaimba és a csontjaimba sugárzó fájdalmat, de nem is ront rajta. Éppen ezért ott maradok, ahol vagyok, és hagyom, hogy azt csinálja, amit akar. Nos, jó érzés ilyen sok, magányosan eltöltött évtized után, hogy valaki hozzám ér… még akkor is, ha csak plátói a dolog, és ő az öcsém párja.

– Most ráteszem a kenőcsöt – mondja, miután felitatta az egész hátamról a folyadékot. – Remélhetőleg segíteni fog.

Én nem bízom benne, de nem mozdulok, ő pedig kenőcsöt nyom az ujjaira, aztán végigsimít velük a hátamon. Abban a pillanatban, hogy hozzám ér, megdermedek.

– Fáj? Próbálok nagyon óvatos lenni.

– Nem – válaszolom. Megdöbbentő, de ez az igazság. Ahol hozzám ér az ujja, az égető érzés csökken. Nem tűnik el, de a kibírhatatlanból kellemetlenné redukálódik, ami rohadt jó.

Az ujjai továbbra is megégett bőrömön siklanak, és a perzselés helyett kellemesen hűvös érzés terjed szét rajtam. Ezt követi egy újfajta melegség, ami miatt hátranézek a vállam fölött. Mert bármennyire is hangoztatja Grace, hogy ő ember, ilyen nagy különbségre semmilyen emberi kenőcs nem képes… akár van fájdalomcsillapító hatása, akár nincs.

Nem, a gyógyító érzés, bármi legyen is az, biztosan Grace-ből jön. Még akkor is, ha nem tud róla.

Nincs kedvem egy újabb hegyi beszédet meghallgatni arról, mennyire fogalmam sincs, miről beszélek, ezért inkább megtartom magamnak, amire kezdek rájönni. Nem áll szándékomban megosztani vele bármit is, amit esetleg felhasználhat ellenem.

Miután kétszáz évig ki voltam téve az apám szeszélyeinek, megtanultam, hogy nagy butaság ilyet tenni.

– Jól van, azt hiszem, mindent bekentem. – Ezután hátralép. – Szerintem nem kellene bekötni. Máris jobban néz ki, de azt hiszem, okosabb, ha hagyjuk, hadd lélegezzen egy kicsit.

Nézem, ahogy visszacsavarja a kenőcsre a tetejét, és próbálok nem foglalkozni azzal, hogy a hátam most jobban fáj, hogy nem ér hozzám. Feldühít, de tudom, csak azért van, mert van valami gyógyító képessége, amiről nem tud. Akkor sem örülök neki, hogy bármi miatt is másra szorulok. Az pedig még rosszabb, hogy az öcsém párjának vagyok lekötelezve.

Éppen ezért nem köszönöm meg a segítségét. És nem is maradok ott, hogy csevegjünk. Áttűnök a hálószobarészhez a szoba másik végébe, miközben Grace a konyhába sétál, hogy megmossa a kezét.

– Hé! Te mit csinálsz? – kiált fel, amikor összeszedek egy csomó díszpárnát az ágyról, és ledobom a földre.

Úgy vélem, a tevékenységem önmagáért beszél, ezért nem válaszolok. Inkább körülnézek, mi mást csinálhatnék még, aztán megfogom az ágytakarót és az ágy végébe húzom.

Grace nem tud áttűnni, a lába pedig nevetségesen rövid…, ahogy a teste többi része is…, ezért egy jó percbe telik, hogy megtegye azt a távolságot, amit én három másodperc alatt. Végül azonban odaér a hálószobarészhez, csípőre teszi a kezét, és azt kérdezi:

– Ugye nem akarsz lefeküdni? Most?

– Hosszú volt ez a hét, Hercegnő. Fáradt vagyok. – Továbbra is háttal állok neki, miközben felhajtom a takarót.

– Igen, de még nem találtuk ki, hogy mit tegyünk! – Annyira fel van háborodva, hogy a hangja valósággal visít a mondat végén.

– És ma este már nem is fogjuk. – Mintha a kijelentésemet akarná alátámasztani, a sárkány ezt a pillanatot választja arra, hogy nekirontson a tetőnek. Az egész szoba megremeg.

– Komolyan azt gondolod, hogy fogunk tudni aludni, miközben ez a lény itt köröz, és megpróbál bejutni? – Felnéz a mennyezetre, mintha arra számítana, hogy bármelyik pillanatban leszakadhat.

– Nem fog bejutni – válaszolom magabiztosabban, mint ahogy érzem. – Ha viszont mégis, akkor majd elbánunk vele.

– Elbánunk vele? – A visító hang most már kimondott sikítás. – És mégis hogyan?

– Van néhány trükk a tarsolyomban – válaszolom, majd ismét a befalazott ablakra nézek. – Ahogy neked is.

– Nem mondod, hogy megint itt tartunk! – fakad ki. – Azt nem én csináltam.

– Jól van. – Tényleg nagyon fáradt vagyok… ezt teszi az emberrel, ha visszahozzák a „halálból”, ezért nem vitatkozom vele. Inkább megfogom a derékövemet, és kioldom a csatot.

Úgy vélem, ez elég lesz ahhoz, hogy elmeneküljön, ő azonban csak összehúzza a szemét, és néz tovább. Nyilvánvalóan a sarkára állt, és felkészült egy újabb veszekedésre.

Én viszont nem. Ezért megfogom a gombot, és kigombolom a nadrágomat.

Erre csupán karba teszi a kezét a mellkasán, aztán a példámat követve a vállával a legközelebbi falhoz dől.

Be kell valljam, egy kicsit lenyűgöz, és rendkívül szórakoztat. Ugyanakkor nem áll szándékomban meghátrálni a szeméből sugárzó kihívás elől.

Így ebben a pillanatban csupán egy lehetőségem maradt.

Lehúzom a sliccemen a cipzárt, és hagyom, hogy elegáns Armani nadrágom lehulljon a földre.

11.

Alszik, mint
az élőhalott

– Grace –

Hudson Vega elasztikus bokszeralsót visel.

És nem is akármilyet, hanem zöld, piros, kék, barack és arany Versace bokszeralsót, ami jóval többet mutat, mint amennyit egy bő szárú alsónadrág mutatna.

Nem mintha ez a darab egy szemernyit is hasonlítana bármelyik általam látott alsóra. Nem, ez a bokszeralsó baromi csiricsáré, és nem is szégyelli magát miatta. Sőt kifejezetten ünnepli ordenáré mivoltát. Az egyik oldalán egy címer látható, a másikon egy alaposan kidolgozott korona, egymástól élesen elütő színfoltok, valamint pont az ágyékon egy kard… egy nyavalyás fekete-arany-kék kard.

Nem tudom, hogy ez lenne-e a beltartalomhoz illő nadrág, vagy csupán cezaromániából hordja-e, de nem akarom kideríteni. Sőt azt még kevésbé szívesen vallom be, hogy alighanem Hudson az egyetlen lény ezen a földön, akinek jól áll ez az alsónemű.

Persze ezt nem fogom az orrára kötni… különösen, mivel a legkevésbé sem számít nekem, milyen jól vagy rosszul néz ki alsónadrágban.

Ezért ahelyett, hogy a világ legcifrább bokszeralsóját bámulnám, nem beszélve az azt viselő vámpírról, azt kérdezem:

– Na mi van? Azt gondoltad, automatikusan tiéd az ágy, mert te vagy a vámpír, én pedig a szánalmas kis ember?

– Szeretnék rámutatni, hogy ezek a te szavaid, nem az enyémek. – Rám mosolyog, de csak azért, hogy feldühítsen. Öntelt, nemtörődöm, és csupán annyira veszélyes, hogy felálljon tőle a szőr a hátamon.

Ez mind elegendő figyelmeztetés kellene, hogy legyen, mégis valamiért meglep, amikor megfordul, és feltollazza az egyik párnát… Ó, istenem, egy igazi kastély van a fenekén! Vagy esetleg egy görög templom az Olümposz tetején? Nehéz megállapítani… és közben lazán hátraveti a válla fölött:

– Mellesleg úgy gondoltam, talán idefekszel te is mellém.

Oké, lehet, hogy tényleg naiv vagyok, mert erre egyáltalán nem számítottam.

– Az öcséd párja vagyok – csattanok fel, amikor végre sikerül túltennem magam a döbbeneten. – Szó sem lehet róla, hogy valaha is lefeküdjek veled! Soha!

– Ja, nem, nem úgy – válaszolja totálisan szenvtelen hangon. – Istenem, hogy fogom ezt túlélni?

– Igazi seggfej vagy, ugye tudod? – mondom neki dühösen.

– Úgy vélem, a téma már szóba került korábban, igen. – Átnyúl az ágy másik oldalára, hogy azt a párnát is feltollazza, és közben látszik rajta, hogy a legkevésbé sem zavarja semmi, amit mondok.

Ez persze nem gátol meg abban, hogy folytassam. Ha itt leszünk összezárva isten tudja csak meddig, tisztáznunk kell néhány alapvető dolgot. Például azt, hogy:

– Nem tudom, te mire számítasz itt, de biztosíthatlak róla, hogy nem fog megtörténni.

Visszafordul, rám néz, és már nem az a szarkasztikus pöcs, akivel egész este hadakoztam. Csak egy nagyon-nagyon fáradt srác.

– Aludni, Grace. Nem akarok semmi mást, csak aludni. – Ezután bebújik az ágyba, magára hajtja a takarót, majd az ágy közepe felé fordítja a hátát.

Ezzel is azt bizonyítja, milyen kevéssé érzi magát fenyegetve általam. És a kevés alatt azt értem, hogy egyáltalán nem. Zavarba jövök, de még hozzáteszi:

– Nyugodtan foglald el a másik oldalt! Ígérem, hogy nem mélyesztem beléd a szemfogam, amíg alszol.

– Nem a szemfogad miatt aggódom – vágom rá gondolkodás nélkül. Erre a zavarom totális megaláztatássá alakul át, a szavak pedig ott lebegnek közöttünk a levegőben.

Ó, te jó ég! Komolyan? El sem hiszem, hogy ezt mondtam!

Lángol az arcom, felkavarodik a gyomrom, aztán Hudson halkan megszólal:

– Nos, amiatt sem kell aggódnod. – Most először a hangja is olyan fáradt, mint az arca. – Jó éjszakát, Grace!

Nem válaszolok neki, de persze nyilvánvaló, hogy nem is számított rá, mivel behunyja a szemét, és azonnal elalszik.

Ismét felébred bennem a késztetés, hogy elmeneküljek. Ha valamikor van esélyem elszökni tőle, akkor az most van, amikor fáradt, nem elég éber, és túl nagy fájdalmai vannak ahhoz, hogy érdekelje, elmegyek-e innen vagy sem.

Csakhogy a sárkány még mindig odakint van. Hallom a szárnycsapkodását, ahogy a tető körül köröz, érzem ősi kiáltásait a lelkem mélyén.

Ami azt jelenti, hogy csapdába estem két csúcsragadozó között.

Bárki is mondta azt, hogy az ember áll a tápláléklánc csúcsán, nyilvánvalóan egy eltévelyedett optimista volt.

12.

Grace ezüsttálcán

– Grace –

Nem tudom, mennyi ideig állok ott és nézem, ahogy Hudson alszik.

Másodpercekig, amelyek perceknek tűnnek?

Percekig, amelyek óráknak tűnnek?

Miközben azonban telik az idő, egyre nyilvánvalóbbá válik, hogy Hudson tényleg alszik. És minden bizonnyal így is szándékozik maradni.

Ez jó hír, sőt, nagyszerű hír, ezért most először lélegzem fel megkönnyebbülten, amióta idekerültem. Aztán veszek még egy levegőt, meg még egyet, és kimegyek a hálószobaként szolgáló részből.

Még mindig nagyon éhes vagyok… nem tudtam megenni azt az almát, amit korábban elővettem…, ezért megint a konyha felé indulok. Lassan lépkedek, vigyázok, hogy ne ütközzek neki semminek, ne tegyek semmilyen hirtelen mozdulatot, amitől Hudson esetleg felriad. Vagy ami még rosszabb, kinevet.

Ahogy belépek a konyharészbe, a gyomrom abban a pillanatban hangosan megkordul. Szinte mintha arra várt volna, mikor érzi magát biztonságban… én mikor érzem magam biztonságban…, hogy végre felhívhassa magára a figyelmet. A biztonság persze relatív dolog, ha az ember egy szociopatával van összezárva, ezért nem is engedem el magam túlzottan.

A fejem mindig félig felé fordítom, miközben halkan kihúzogatom a fiókokat, előveszek néhány alapvető fontosságú tárgyat, mint például konzervnyitót, mobiltöltőt, és végül megtalálom azt, amit eleve kerestem: egy kést. És nem is akármilyen kést. Egy borotvaéles henteskést.

Átfut a fejemen a gondolat, hogy elveszek egy baltát a célbadobó részlegből, de csak négy van ott. Elég valószínű, hogy észre fogja venni, ha az egyik eltűnik, ezt pedig a legkevésbé sem szeretném.

Persze tudom, ha Hudson rám támad, akkor sem egy balta, sem egy kés nem nyújt elegendő védelmet… sőt talán semmilyet. De akkor sem fogom ezüsttálcán felkínálni magam neki.

Grace vére, és a többi része, lekerül a nyavalyás étlapról, köszönöm szépen. Inkább halok meg harc közben, mint hogy hanyatt forduljak, és hagyjam, hogy Jaxon bátyja megöljön. A páromnak már elég fájdalmat okozott. Nem fogom engedni, hogy engem is elvegyen Jaxontól.

Legalábbis harc nélkül nem.

A kést magam mellett tartom a pulton, miközben kenyeret veszek elő, és gyorsan csinálok egy sajtos szendvicset. Állva eszem meg, közben végig Hudson alvó alakját nézem az ágyon. Meg sem rezdül.

Miután befejezem az evést, kiveszek egy Dr. Peppert a hűtőből, és az ajtóhoz legközelebb álló kanapé felé indulok, ami az ágytól a legmesszebb van. Leülök a sarkába, leteszem az üdítőt az asztalra, aztán úgy döntök, hogy a kést a két legközelebbi díszpárna közé rejtem. Lefekszem, és ismét kiveszem a zsebemből a telefonomat.

A rajta lévő applikációkkal játszom, mivel azok még működnek, ha már hívni és üzenetet írni nem tudok rajta. Eközben várom, hogy Hudson felhagyjon ezzel a játékkal, amit játszik, és ismét az a ragadozó legyen, akinek megismertem. Az a ragadozó, amit nem is próbált elrejteni előlem.

Ám eltelik egy óra, és még mindig nem mozdul. Sőt olyan mozdulatlanul fekszik azon az ágyon, hogy többször is oda kell néznem, és alaposan figyelnem, hogy lélegzik-e még. Sajnos igen.

Fáradtság söpör végig rajtam, mint egy cunami, és magával ránt. Elmossa az elhatározásomat, hogy ébren… és éber… maradjak, és úrrá lesz rajtam a kimerültség. Mielőtt elalszom, még utoljára megnyitok egy képet, amelyen Jaxon és én vagyunk.

Három nappal ezelőtt csináltam a szobájában. A tervezettnél hamarabb véget ért a tanulókör Macyvel és Gwennel, ezért ahelyett, hogy visszamentem volna a szobámba Macyvel, megálltam a toronynál, hogy jó éjszakát kívánjak Jaxonnak.

Ő éppen akkor jött ki a zuhanyzóból, ínycsiklandóan nézett ki, és jó illata volt. Fekete haja még vizesnek tűnt, az arcára tapadt, meztelen mellkasán még egy kicsit csillogott a víz, a mosolya pedig totálisan ragadós volt.

Éppen ezért háttal állva a mellkasához simultam, a mosolyom fényesebben ragyogott, mint az ablakon beszűrődő sarki fény mögöttünk. Próbált lebeszélni erről a szelfiről, és rávenni, hogy feküdjünk le a jobbra mellettünk lévő, vetetlen ágyra, én azonban nem hagytam magam.

Mindazok ellenére, amin keresztülmentünk, a kapcsolatunk még nagyon új. Éppen ezért kevés fénykép van még kettőnkről. Meg akartam csinálni ezt, és gondoskodtam róla, hogy ezt Jaxon is tudja.

Most pedig, ahogy itt ülök ezen a kanapén egyedül, örülök, hogy ragaszkodtam hozzá. Mert most legalább van valami ebben a hatalmas zűrzavarban, amire fókuszálhatok. Valami, amihez megpróbálhatok visszatérni.

Ezért a kezemben tartom a telefont, és a kettőnkről készült képet nézem rajta.

És próbálok visszaemlékezni, milyen volt a hangja, amikor szerelmet vallott nekem.

13.

Az életem egy
nyitott telefon

– Grace –

Lassan ébredek fel arra, hogy kellemes meleg vesz körül, és az unokatestvérem azt mondja, már alig várja, hogy megérkezzek a Katmere Akadémiára.

Eltart egy percig, hogy összeszedjem magam…, hogy visszaemlékezzek, hol vagyok és kivel. Amikor azonban a tegnap történt minden szörnyűség visszatér az emlékezetembe, olyan gyorsan ülök fel, hogy majdnem leesek a kanapéról.

– Macy? – kérdezem, és kisimítom az arcomból vad, göndör tincseimet, miközben azon imádkozom, hogy ez csak egy álom legyen. Hogy a tegnap történt összes elcseszett dolog csak egy túlságosan élethű rémálom része legyen. – Mi folyik i… – Hirtelen elhallgatok, mert egyszerre három dologra is rádöbbenek.

Egy, valószínűleg a valaha készült legpuhább és legmelegebb takaró van rám terítve.

Kettő, Macy nincs itt a szobában velem.

És három, Hudson Vegánál van a telefonom.

Ami pedig még rosszabb, úgy tűnik, kihasználta, hogy alszom, és végignézett minden egyes rajta lévő fotót és videót, amihez csak hozzáfért. A mocsok.

– Hé! – kiáltok fel, és a telefonom után vetem magam. A torkom azonban kiszáradt, a szemem még alig van nyitva, és az ébredés utáni mozgáskoordinációm semmi egy vámpíréhoz képest. Különösen, ha az a vámpír Hudson.

Felpattan a kanapéról, és már a szoba közepén áll, mielőtt én egyáltalán kikászálódom a takaró alól, amit nyilvánvalóan ő terített rám. Egy pillanatra összezavar ez a gesztus, hiszen Hudson valami vitathatatlanul kedves dolgot tett velem, miközben halványan rémlik, hogy tényleg fáztam az éjszaka közepén.

– Mégis mi a fenét művelsz? – kérdezem dühösen, és nem foglalkozom hevesen dobogó szívemmel meg a párnák közé rejtett késsel, amikor átvágtatok hozzá a szobán. Az agyam egyik része azt harsogja, nagyon rossz ötlet konfrontálódni vele, a másik része viszont sürget, hogy szerezzem vissza a nyavalyás telefonomat.

Én a másodikra hallgatok, mert nem vagyok hajlandó egész végig félni Hudsontól, ameddig csak itt leszünk. Bármennyire félelmetes is.

– Add vissza! – követelem, és megpróbálom elvenni tőle.

– Nyugi, Hercegnő! – válaszolja, aztán felemeli annyira, hogy ne érjem el. – Csak azt keresem, van-e benne valami olyasmi, amit felhasználhatunk, hogy kijussunk innen.

– Mint például micsoda? Egy titkos kód, amiről véletlenül elfeledkeztem? – kérdezem gúnyosan.

– Talán. – Megvonja a vállát. – Furcsább dolgok is történtek már.

– Na igen, és az eszedbe jutott egyáltalán, hogy megkérdezz róla, ahelyett hogy betolakodsz a magánéletembe?

– Tekintve, hogy fogalmad sincs arról, mit csinálsz? – kérdezi, és a legközelebbi falhoz dől a vállával. – Nem. Nem jutott eszembe.

Azután leengedi a telefonomat, és lejátszik egy másik videót… ezúttal azt, amin Jaxon és én hóembert építünk együtt.

Megremeg a szívem, amikor meghallom a barátom hangját. Mély, meleg és boldog. A legjobb dolog a világon Jaxont boldognak látni. Már olyan sokat szenvedett, ez az emlék pedig egész életem egyik legjobb emléke. Minden tökéletes volt benne.

– A francba! – Arra gondolok, hogy visszamegyek a kanapéhoz azért a késért, és még egyszer megpróbálom elvenni Hudsontól a telefonomat, ő azonban fel sem néz a képernyőről, úgy képes eltéríteni. – Ne nézd a videóimat!

– De Jaxy-Waxy olyan cuki abban a kis vámpírkalapban. Te csináltad neki?

– Nem. – De imádom. Imádom, hogy elhozta a hóemberünknek, és még jobban imádom az arckifejezését, amikor hátralépünk, és szemügyre vesszük a végeredményt.

Most pedig Hudson közönyös tekintettel nézi, és a legszemélyesebb emlékeim között kutat, olyan nyomokat keres, amelyek nem is léteznek. Ítélkezik Jaxon fölött és fölöttem olyasmiben, ami nem tartozik rá. Ettől egy kicsit még jobban gyűlölöm.

Ezúttal amikor a telefon után nyúlok, Hudson hátat fordít nekem, én pedig végképp elvesztem a béketűrésemet. Egyszerűen elegem lesz. Megragadom a vállát, és teljes erőmmel próbálom hátrahúzni, miközben dühösen odavetem neki:

– Csak mert neked nincs senkid, akivel hóembert építs együtt, vagy akivel videót készíthess, még nincs jogod mások után kémkedni.

Olyan dühös leszek, amilyet még elképzelni sem tudtam eddig, mert érzem, hogy én minden erőmet beleadtam, Hudson pedig még csak meg sem moccan. Ahogy az is feldühít, hogy felvont szemöldökkel néz le rám, mintha azt kérdezné, hogy mégis mit csinálok.

Van képe azok után, hogy ő mit csinál éppen most?

A tekintetünk most először találkozik azóta, hogy felébredtem ma reggel, én pedig önkéntelenül hátrahőkölök. Olyan visszafogott harag lángol a szemében, amilyet még sosem láttam ezelőtt. Ehhez képest a tegnap esti ragadozó tekintet szelíd bárányénak tűnik.

Hátratántorodom még egy lépést, a szívem a torkomban dobog, és körülnézek valami fegyvert keresve.

– A fiókban van – közli unott hangon. És ebben a pillanatban eltűnik a szeméből a harag, helyette kifejezéstelen üresség jelenik meg, amit már megszoktam.

Felkavarodik a gyomrom.

– Micsoda? – kérdezem, bár tartok tőle, hogy már tudom, miről beszél.

– Ne játszd az értetlent, Grace! Attól csak mind a ketten ostobának tűnünk.

Ellöki magát a faltól, és visszadobja nekem a telefonom. Én zsibbadt kézzel elkapom, ő pedig elsétál.

– Hová mész? – kérdezem hirtelen pánikba esve. Utálok itt lenni összezárva vele, de a gondolat, hogy elmegy és itt hagy engem egyedül, sokkal rosszabbnak tűnik.

– Zuhanyozni – válaszolja, és a hangjából csak úgy süt a gúny. – Egész nyugodtan csatlakozhatsz hozzám, ha akarsz.

A pánik egy szempillantás alatt haraggá változik bennem.

– Undorító vagy! Soha nem vetkőznék meztelenre veled.

– Ki beszélt arról, hogy te meztelen légy? – válaszolja, és kinyitja a fürdőszobaajtót. – Csak gondoltam, ezzel tökéletes alkalmad nyílna arra, hogy a hátamba döfd azt a kést.

14.

Egy vámpírkölyök
naplója

– Grace –

A becsukott fürdőszobaajtót nézem, és a bennem felébredő érzés kísértetiesen hasonlít a szégyenre. Hudson hangja unott volt, nem megbántott, én azonban önkéntelenül is a szemében megvillanó haragra gondolok.

Azért haragudott, mert meg merném ölni?

Vagy azért, mert úgy gondolom, talán szükség lesz rá? Valami azt súgja, hogy az utóbbiról van szó, ezért a szégyenem még erősebb és még mélyebb lesz.

Habár nincs miért szégyenkeznem, biztosítom magam, és kényszerítem a lábam, hogy megmozduljon.

Ő az, aki megölte azokat a diákokat a Katmere-en.

Ő az, aki majdnem megölte Jaxont.

És ő az, aki gondolkodás nélkül végignézte a telefonomat, mintha joga lenne megsérteni a magánszférámat.

Hát persze hogy jogom van megvédeni magam egy gyilkos ellen. Bárki ezt tenné, akinek egy csepp józan esze is van.

És ugyanezt fogom megint tenni. Viselkedjen csak dühösen, amennyit csak akar. Ez is azt bizonyítja, hogy még veszélyesebb, nem pedig kevésbé az.

Éppen ezért a konyhán át odamegyek a kanapéhoz, ahová tegnap este elrejtettem a kést. Egy részem arra számít, hogy már nem lesz ott, de pontosan ott van, ahol hagytam. Na persze meg van hajlítva, kör alakot formáz, így a penge hegye a markolat végét érinti. Amikor odamegyek a fiókhoz a konyhában, hogy megnézzem a többi kést, azt látom, hogy az összes ugyanígy néz ki, kivéve a hámozókést, mert azt egyszerűen csak kettéhajtotta.

Hudson az összes kést használhatatlanná tette, engem pedig védtelenül hagyott. Az persze nem számít, hogy milyen kevéssé lettek volna hatékonyak, ha tényleg rám támad. Csak az számít, hogy mindent elkövetett, hogy tönkretegye azt a minimális biztonságérzetet is, ami még esetleg megmaradt nekem. És ez kimondottan aljas húzás volt.

Legszívesebben izomból belökném a fiókot, de nem akarom megadni Hudsonnak azt az elégtételt, hogy tudja, feldühített. Bár csobog a víz a zuhanyzóban, de biztos ennek ellenére is hallaná a csattanást, és nem akarom, hogy tudja, mennyire dühös… és rémült vagyok.

Ezért finoman tolom be a fiókot, és inkább arra fókuszálok, amit képes vagyok irányítani. Ami nem túl sok. A gyomrom megint korog – a feszültségtől mindig megéhezem –, ezért magamhoz veszek egy zacskó cseresznyés Pop Tartsot meg egy almát, és visszamegyek a kanapéhoz, ahol tegnap aludtam.

Hideg volt, amíg Hudson be nem takart egy takaróval… ezt meg mire véljem, főleg úgy, hogy reggel milyen dühös volt?…, azután viszont már nagyon kényelmesen éreztem magam. Jelenleg pedig igazán rám fér valami jó.

Ezzel a gondolattal a fejemben odasétálok a könyvespolcok elé. Egész életemben vigaszt jelentettek a könyvek, és milyen szerencsés vagyok, hogy itt ragadtam ezen a helyen… bárhol legyen is ez az itt…, ahol több ezer könyv vesz körül!

Az almát rágcsálom, és közben ide-oda járkálok a polcok előtt, felfedezek számtalan régi kedvencet – Rozsban a fogó, Az éhezők viadala, Sylvia Plath összegyűjtött versei –, olyanokat, amelyeket szerettem volna elolvasni, de még nem jutott rá időm, és sok olyat is, amiről még sosem hallottam.

Megállok, amikor odaérek egy sor bordó színű, kissé viseltes, finom bőrkötésű könyvhöz. Legalább száz van belőlük, bár egyesek sokkal régebbinek tűnnek, mint mások, de nyilvánvalóan összetartoznak… Nemcsak azért, mert ugyanolyan színű a borítójuk, hanem mert ugyanolyan jelzés látható mindegyiknek a gerincén. Amikor néhányat kibillentek a polcról, látom, hogy ugyanolyan aranyszegélye van mindnek.

Ráadásul minden egyes könyvnek zár van az elején. Talán naplók lehetnek? És ha igen, kié? Valószínűleg sosem fogom megtudni, mivel le vannak zárva, de azért érdekes elgondolkodni rajta.

Maga a zár gyönyörű… régies kinézetű és díszes…, és amikor megfordítom az egyik könyvet a kezemben, nem tudok ellenállni, végighúzom az ujjam a kis kulcslyukon. Legnagyobb meglepetésemre, amint hozzáér az ujjam, a zár kinyílik.

Így már elolvashatom, ami benne van.

Egy pillanatig habozom, elvégre ez valaki másnak a naplója. A könyvek korából ítélve azonban bizonyára már régen halott a tulajdonosa, indoklom meg magamban, és nem érdekelné, hogy beleolvasok-e a gondolataiba vagy sem.

Óvatosan kinyitom az első könyvet. Nagyon régi már, és nem én akarok lenni az, aki tönkreteszi. Az első oldal üresen áll, leszámítva egy ajánlást: A legokosabb diákomnak, aki sokkal többet érdemel ettől a világtól. Szeretettel, Richard.

Furcsa ez az ajánlás, de lenyűgöző. Egy ideig az ujjammal rajzolom át a szép kézírást. A kíváncsiságom azonban hirtelen feltámad, és kedvem szottyan megnézni, mit írt ez az okos tanítvány.

Az első oldalhoz lapozok, a lap tetején ott áll a dátum: 1835. május 12. Azután egy bejegyzés gyermeki kézírással.

Ma verekedésbe keveredtem. Nem lett volna szabad. Tudom, hogy nem kellett volna, de nem tudtam megállni. Provók Provokáltak.

Richard azt mondja, nem számít. Azt mondja, az önuralom a cirvi civilizált ember ismertetőjele. Én azt válaszoltam neki, hogy nem tudom, mit jelent ez, mire azt felelte, „az önuralom az ember képessége, hogy uralkodjon az érzelmein és a vágyain még a legnagyobb provók provokációval szemben is”. Azt mondtam, hogy ez mind szép és jó, de annak, aki ezt mondta, biztosan nem volt egy bosszantó kisöccse.

Richard felnevetett, aztán azt felelte, a leendő királynak minden körülmények között meg kell őriznie az önfegyelmét, és azt tenni, ami szerinte a legjobb a népének, még akkor is, ha a népe olyan, mint egy bosszantó kistestvér. De akkor is, ha az egy tényleg nagyon bosszantó kistestvér? kérdeztem tőle. Azt felelte, akkor még inkább.

Ami azt hiszem, logikus, csakhogy az én apám egyáltalán nem tűnik fegyelmezettnek. Azt tesz, amit akar és amikor akarja, ha pedig valaki kérdőre vonja, akkor eltünteti őt vagy csak egy kis időre, vagy néha ökör örökre.

Amikor ezt elmondtam Richardnak, ő csak rám nézett, és azt kérdezte, olyan király akarok-e lenni, mint az apám. Erre azt feleltem, hogy NEM!!!!!!!! Soha nem akarok olyan király, ember, vámpír vagy BÁRMI lenni, mint az apám. Lehet, hogy nagy hatalma van, de azt is tudom, hogy mindenkivel gonosz.

Nem akarok ilyen király lenni. És nem akarok ilyen apa sem lenni. Nem szeretném, ha mindenki, köztük a családom is, folyton félne tőlem. Különösen a családom. Nem akarom, hogy bárki is féljen tőlem. És nem akarom, hogy úgy gyűlöljön, ahogy én gyűlölöm őt.

Éppen ezért nem lett volna szabad azt tennem, amit tettem. Nem kellett volna megütnöm az öcsémet, bár ő ütött először. És belém rúgott. Aztán kétszer megharapott, ami tényleg nagyon fájt. De ő a kisöcsém, és nekem az a feladatom, hogy gondoskodjam róla. Még akkor is, ha elképesztően bosszantó.

Éppen ezért írom le ezt itt most, hogy sose felejtsem el. És mert Richard azt mondja, a jó ember mindig betartja az ígéretét, ezért én most megígérem, hogy mindig gondját viselem Jaxonnak, bármi történjék is.

Megdermedek, amikor meglátom Jaxon nevét a lap alján. Próbálom meggyőzni magam, hogy ez csak véletlen, hogy nem Hudson írta ezt a naplót, nem ő fogadta meg, hogy mindig gondját viseli az öccsének.

Ekkor azonban eszembe jut több részlet is a bejegyzésből, ami valóban arra utal, hogy ő az. Vámpír. Leendő király. Nagy testvér…

Ha ez Hudson naplója, és nem egy régóta halott hercegé, akkor abba kellene hagynom az olvasást. Tényleg. Ám miközben győzködöm magam, hogy csukjam be a füzetet, a következő bejegyzéshez lapozok. Csak hogy megbizonyosodjam róla, tényleg az övé-e. Csak hogy megtudjam, hogyan változtak meg a dolgok annyira, hogy eljutott a „mindig vigyázni fogok rád” ígéretétől odáig, hogy megpróbálta megölni.

Ezért elkezdem olvasni a következő bejegyzést, ami arról szól, hogy megtanult faragni, és egy játékot akar készíteni az öccsének. Néhány bekezdés után muszáj abbahagynom.

Hogy válhatott ebből az édes, őszinte kisfiúból olyan szörnyeteg, aki annyi diák halálát okozta a Katmere-en?

Hogy válhatott ebből a gyerekből, aki megesküdött, hogy mindig vigyázni fog a testvérére, egy szociopata, aki megpróbálta megölni ugyanezt a fivérét?

Ennek nincs semmi értelme.

Egymillió kérdés fut át az agyamon, miközben az oldalakat lapozgatom, és bele-beleolvasok… Aztán kinyílik a fürdőszoba ajtaja, és Hudson sétál ki rajta.

A gyomrom összerándul, látom, hogy észrevesz, és azonnal összehúzott szemmel a kezemben tartott könyvre néz. Túlságosan megrémülök ahhoz, hogy bármi hirtelen mozdulatot tegyek, ezért csak lassan nyelek egyet.

És várom, hogy elszabaduljon a pokol.

15.

A legjobb védekezés
a még több védekezés

– Hudson –

Ó, basszus! Erre aztán tutira nem számítottam.

Ami azt illeti, emiatt én is legalább olyan meggondolatlan voltam, amilyennek Grace-t szoktam tartani. Naná, hogy rábukkant az átkozott naplóimra, amíg én zuhanyoztam. És természetesen semmi kivetnivalót nem talált abban, hogy beleolvasson, miután reggel azt látta, hogy én az ő telefonját nézegetem az engedélye nélkül.

Ez a saját csapdámba estem tipikus esete. Attól persze nem könnyebb elviselni a következményeit, hogy tudom, jogos a dolog. Sőt szerintem csak még nehezebb, tekintve, hogy így nem hagy nekem más választást. És abszolút nincs helye vitának.

Basszus, basszus, basszus!

Arra gondolok, hogy odamegyek hozzá, és kikapom a nyavalyás naplót a kezéből, de ezzel csak rontanék a helyzeten. Nem beszélve arról, hogy akkor még nagyobb hatalma lenne fölöttem, mint amennyi már most van, és ezt semmiképpen sem hagyhatom. Különösen úgy, hogy máris úgy néz rám, mintha legszívesebben eltaposna a cipőjével.

Így hát nem marad más választásom, mint magabiztosan viselkedni, miközben legszívesebben felgyújtanám az összes rohadt füzetemet. Picsába a szentimentalizmussal, ami miatt ennyi éven át megtartottam őket! El fogom égetni az összeset.

Csak nem ma este.

– Szóval melyik kötettel kezdted? – kérdezem, és átsétálok a szobán hozzá.

Annyi biztos, hogy nem fogok leülni mellé a kanapéra, ezért inkább a legközelebbi falhoz támaszkodom a vállammal, és elszántan olyan arcot vágok, mintha a legkevésbé sem érdekelne. Semmi.

Mivel nem válaszol azonnal, karba teszem a kezem, keresztezem a bokámat, és felkészülök rá, hogy addig várjak, amíg meg nem szólal. Elvégre a legjobb védekezés a még több védekezés.

Ezt a leckét drága apucim lábánál tanultam, még ha ő éveken át az ellenkezőjét akarta is megtanítani nekem. Amellett persze, hogy ugyanolyan szörnyeteggé neveljen, amilyen ő.

Én azonban már régen eldöntöttem, hogy a magam módján leszek szörnyeteg, és leszarom a következményeket.

Ami eddig nyilvánvalóan remekül ment.

– Nem tudtam, hogy a tiéd.

Amikor kiléptem a fürdőszobából, olyan bűntudat sugárzott az arcáról, hogy nyilvánvalóan nem igaz, amit mond.

– Talán amikor először megfogtad, még nem tudtad. De miután rájöttél, nem tetted le, ugye? – Nem felel, csak ismét lenéz a naplóra.

– Persze nem számít. Olvasgasd csak nyugodtan! Habár javaslom, hogy a középső köteteket ugord át. A kiskamasz éveim eléggé… – Hatásszünetet tartok, sőt még odáig is elmerészkedek, hogy bánatosan megrázzam a fejem, csak hogy bebizonyítsam neki, mennyire nem érdekel. – Emósak voltak.

– Csak a kiskamasz éveid? – vágja rá rögtön, és felvonja a szemöldökét.

– Jogos. – Félig biccentek egyet a fejemmel. – De később jobb lett a helyzet. Csak akkor jöttem igazán lendületbe, amikor elolvastam Platóntól a Szókratész védőbeszédét. Zord önreflexió á la Szókratész meg minden.

– És én még azt hittem, hogy mindent Sade márkitól tanultál.

Elfordítom a fejem, és a szám elé teszem a kezem, hogy elrejtsem a mosolyomat. Grace-nek gyorsan vág az esze, ezt el kell ismernem. Határozottan bosszantó teremtés, de nagyon gyors az észjárása. És mellette igazán vicces is.

– Azért lenne egy kérdésem – mondja, és megint a kezében tartott, nyitott naplót nézi.

Megdermedek, az egész testem riadókészültségbe kapcsol, várom a kérdést, aminek egész biztosan nem fogok örülni. Valami a Jaxonnal való kapcsolatomról, amire garantáltan én magam sem tudom a választ. Életem legnagyobb részében próbáltam megfejteni az öcsém és a köztem lévő viszonyt, de olyan ez, mintha betonfalba verném a fejem.

Vagy legalábbis olyan volt, amíg úgy nem döntött, hogy megöl, mert szerinte ez volt az egyetlen módja annak, hogy megoldjuk a nézeteltéréseinket. Aztán én is úgy döntöttem, hogy elmehet a fenébe. Még az is megfordult a fejemben, hogy megölöm a kis nyavalyást, amíg van rá lehetőségem. Nem mintha neki olyan nagy lelkiismeret-furdalást okozott volna, hogy ugyanezt megcsinálja velem.

Végül persze nem tettem meg. Őszintén szólva meg sem próbáltam. Úgy tűnt jobbnak mindenki számára, ha egy időre eltűnök. Vagy talán örökre.

– Mi lenne a kérdésed? – kérdezem, és felkészülök a legrosszabbra.

Grace felemeli a naplót.

– Ha annyira meg vagy győződve arról, hogy én csinálom ezt velünk…, hogy én tartom itt magunkat ezen a helyen…, akkor hogy a francba olvashatom itt a te naplódat?

– Ez komoly? Már megint itt tartunk? Ez a nagy kérdésed? – Nem tudom, hogy megkönnyebbüljek-e vagy megsértődjek.

– Ez egy jogos kérdés – feleli. – Úgy értem, mielőtt levettem ezt a polcról, azt sem tudtam, hogy ezek egyáltalán léteznek. Hogy a fenébe tudhattam volna, hogy mi áll bennük?

– Ugyanúgy, ahogy én tudom, hogy a csokidarabos keksz a kedvenced.

– Nem mindenkinek az a kedvence? – vág vissza.

– Honnan a francból tudnám? – kérdezem bosszúsan. – Vámpír vagyok.

– Ja, tényleg. Nos, akkor csak hidd el nekem! Mindenkinek a csokidarabos keksz a kedvence.

– Nem mindenkinek – válaszolom, mert ebben a helyzetben nem ő az egyetlen, aki többet tud a másikról, mint amennyit kellene. Én is. Ezért tudom, hogy… – Vannak, akik a zabpelyhes-mazsolás kekszet szeretik a legjobban. És vannak, akik imádják Dalí vázlatait és John Morse kollázsait.

Tágra nyílik nagy, barna szeme.

– Ezt honnan tudod? – suttogja.

Veszélyes ez a kérdés, mert ha nem vigyázok, a választól talán sikítozva fog kirohanni innen a sötétbe, amely úgy tűnik, sosem világosodik ki. Ugyanakkor ez remekül eltereli a figyelmét arról a nyavalyás naplóról az ölében.

Ráadásul tökéletes módja annak, hogy egyszer s mindenkorra meggyőzzem róla, hogy ő tart fogva itt minket. Nos, valamint az a kinti sárkány is, de az egy másik probléma valamikor máskorra.

Egyelőre arra összpontosítok, hogy szemléltessem ezt neki… De persze nem úgy, ahogy az iskolában szokták.

Nem, ehhez a leckéhez el kell mennünk valahová máshová. Vagyis… nem teljesen.

Ezért, hogy ne ijesszem meg, lassan kinyújtom a kezem, és elveszem tőle a naplót.

– Most meg mit csinálsz?

Nem válaszolok. Miért is tenném, amikor a figyelemelterelés megadja nekem azt a lehetőséget, amit már régóta várok?

Ezért ahelyett, hogy megszólalnék, kihasználom az alkalmat, hogy a védőpajzsa mögé kerüljek. Benyúlok a fejébe, és megfogok egy emléket.

16.

Utazás
a Vámpír-szigetekre

– Grace –

A tengerparton vagyunk. És nem is akármelyiken, hanem   a San Diegó-i Coronado Beachen. Bárhol felismerném. Részben az előttem lévő ikonikus és könnyen felismerhető vörös tetős Hotel del Coronado miatt, részben pedig azért, mert ez volt a régi törzshelyem.

Folyton idejöttem. Néha egyedül, néha Heatherrel. Már azelőtt is, hogy megszereztük volna a jogosítványunkat, átmentünk a hídon, amikor csak akartunk, felültünk a kompra, és áthajóztunk a San Diegó-i öbölben lévő kis szigetre. Ott leszálltunk a kompról, végigsétáltunk az Orange Streeten a tengerparthoz, útközben pedig megálltunk nézelődni a kis sugárutat szegélyező boltokban és galériákban.

Amikor megéheztünk, fagyit vettünk a MooTime fagylaltozóban, vagy kekszet Miss Velma pékségében, aztán leballagtunk a partra. A szüleim halála előtt egy héttel voltam itt utoljára, és most furcsa megint itt lenni, ráadásul épp Hudsonnal.

– Nem értem – suttogom, miközben egy fiatal anyuka citromsárga tréningruhában itt tolja előttünk a babakocsit. – Hogy kerültünk ide?

– Számít az? – feleli Hudson, és felnéz az égre.

Megértem. Még csak egy napja vagyunk bezárva abba a szobába, valahogy mégis sokkal többnek tűnik.

Olyan, mintha egy örökkévalóság óta nem sétáltam volna a ragyogó kék ég alatt a fodros bárányfelhőket számolgatva, miközben a nap meleg sugara tűzött le rám.

Mintha egy örökkévalóság óta nem éreztem volna, hogy szembe fúj a szél, fellebbenti a ruhám alját, és összeborzolja göndör tincseimet.

Egy örökkévalóság óta nem lélegeztem be a sós tengeri levegőt, nem hallgattam az óceán partra vetődő hullámait.

Hiányzott ez… hiányzott az otthonom… jobban, mint ahogy valaha is lehetségesnek tartottam.

– Azt hiszem, nem – suttogom, és megállok, hogy benézzek a kedvenc galériám kirakatán.

Megkönnyebbülten fellélegzem, amikor rájövök, hogy semmi sem változott. Adam Scott Rote Aliz Csodaországban című festménye még mindig a kirakatban lóg. A képről egy gyönyörű, felnőtt Alice néz ki ránk, miközben a háta mögött ott tornyosul a Szív Királynő.

– Tizennégy éves koromban szerettem bele ebbe a festménybe – mondom Hudsonnak. – Anya megengedte, hogy ne menjek iskolába, és előszülinapi ünneplésként elhozott ide a Coronado Beachre, hogy együtt legyünk. Azt mondta, egész nap azt csináljuk, amit én akarok. A legjobban ezt a galériát akartam megnézni, bámulni a művészek hihetetlen alkotásait.

– Itt van az a John Morse-kollázs is, ugye? – kérdezi Hudson, miközben belépünk.

– Igen – válaszolom. – De a galéria túlsó részén. Vagy legalábbis régen ott volt. – Elindulok Rote más alkotásai előtt, és odamegyek ahhoz a kis beszögelléshez, ahol régen olyan sok időt töltöttem. Hudson habozás nélkül követ.

És igen!

– Még mindig itt van – motyogom, és alig tudom megállni, hogy oda ne nyomjam az ujjam a hideg üvegburkolatra, amely mögött a leglenyűgözőbb Einstein-kollázs látható, amit valaha láttam.

Az arc legalább egymillió színből tevődik össze, vad haját pedig különböző ételek dobozából kivágott csíkok alkotják. Cukorkák, sós kekszek dobozának csíkjai, valamint pergamencsíkok.

– Még sosem láttam ehhez foghatót – jegyzi meg Hudson mellettem állva.

– Én sem. – Ökölbe szorítom a kezem csak azért, hogy ne érjek a képhez. – Annyira örülök, hogy még mindig itt van.

– Én is. – Rám mosolyog, a mosolya lágyabb és kedvesebb, mint amit valaha vártam tőle.

Ekkor megint megrohan valami nyugtalanság, de könnyű tudomást sem venni róla, amikor ilyen sok szépség vesz körül.

Ráérősen sétálgatunk a galériában, Hudson tömör, lényegre törő megjegyzéseket tesz azokra az alkotásokra, amelyek nem tetszenek neki, én pedig ódákat zengek azokról, amelyeket imádok. Végül azonban mindent megnézünk, már nem marad több látnivaló, ezért kilépünk az utcára.

– Éhes vagy? – kérdezem, mert a levegőt frissen sült sütemények illata tölti meg. – Itt van Miss Velma péksége.

– Ő készíti a mazsolás zabkekszet, ugye? – kérdezi.

– Igen – válaszolom, és kíváncsian nézek rá. – Honnan tudsz erről a kekszről?

– Számít az? – vonja meg kissé a vállát. – Azt hittem, a kekszekben az a lényeg, hogy megegyük, nem az, hogy beszéljünk róluk.

– Ó, mindkettőt csinálhatjuk, hidd el nekem!

Odasietek a körülbelül harminc méterre lévő Miss Velma pékségéhez, Hudson szorosan a nyomomban marad.

Egy csengő csilingel, amikor kinyitjuk az ajtót. Miss Velma felnéz, miközben egy frissen kisült tepsi kekszet rendez el a pultban, de integet, hogy menjünk oda hozzá.

Miss Velma magas, fekete bőrű nő, keskeny arca és a leggyönyörűbb göndör ősz haja van, amit valaha láttam. Egy pillanatra megkönnyebbülés suhan át rajtam, hogy még mindig itt van. Idős és törékeny, a válla előregörnyed, az ujjai a koránál fogva göcsörtösek. A mosolya azonban beragyogja az egész üzletet ugyanúgy, mint régen.

– Grace! – kiált fel vidáman, és egy pillanatra úgy hangzik és tűnik, mintha egy kislány lenne, miközben kinyújtja felém a kezét. – Lányom! Nem tudtam, látlak-e még valaha.

– Tudhatta volna, hogy néhány ezer kilométer nem tud távol tartani engem a kekszeitől, Miss Velma.

– Igazad van. Tudhattam volna – feleli nevetve, és kérdőn néz Hudsonra. – Ki a barátod?

– Miss Velma, ő itt Hudson. Hudson, ő Miss Velma.

– Ön süti a legjobb kekszet egész San Diegóban – feleli Hudson széles mosollyal.

– Ő süti a legjobb kekszet az egész országban – javítom ki, mire Miss Velma csak nevet.

Ezután elvesz a háta mögött lévő pultról egy kis dobozt, és elkezdi megtölteni duplacsokis kekszekkel, mielőtt még bármit is mondanék.

– Kérünk egy pár mazsolás zabkekszet is – szólal meg Hudson, Miss Velma pedig ragyogó arccal néz rá.

– Csodálatos választás! Az a kedvencem! Lily, a kedvenc vásárlóm is mindig ezt kérte. Sajnos ez a fajta megy a legrosszabbul, ezért már hetek óta nem készítettem – mondja, és lecsukja a doboz tetejét. – Mindenki csokidarabosat, fahéjasat vagy duplacsokisat kér. Semmi olyat, ami legalább egy kicsit úgy tenne, mintha egészséges lenne, még ha nem is az. Valami viszont azt súgta ma reggel, hogy készítsek egy adagot, és most nagyon örülök, hogy megtettem.

– Én is – bólogat buzgón Hudson. – Még sosem ettem ilyet, már alig várom, hogy megkóstoljam.

Valami mocorog az agyam hátsó részén, egy érzés, hogy valami nem igazán stimmel itt. Mielőtt azonban megfejthetném, mi zavar, Miss Velma Hudson keze után nyúl, megfogja és megszorítja.

– Remélem, amikor megeszed, érezni fogod azt a sok szeretetet, amit beletettem!

Hudson egy pillanatig nem szól semmit, csak lenéz oda, ahol a nő öreg, reumás keze az ő fiatal, erős ujjait szorítják. Amikor kicsit túl hosszúra nyúlik a csend, Hudson megköszörüli a torkát, és azt suttogja:

– Köszönöm!

– Nagyon szívesen, drága fiam! – Ismét megszorítja a kezét, aztán vonakodva elengedi. – Most pedig menjetek, sétáljatok le a tengerpartra! Esőt mond, ezért használjátok ki a jó időt, amíg tudjátok!

– Esőt? – kérdezem, de Miss Velma már hátrament a bolt hátsó részébe.

– Mehetünk? – kérdezi Hudson. Kinyitja az ajtót, és oldalra lép, hogy én menjek ki először. Nem sok választásom van, mint fogni a kekszesdobozt, és kisétálni az üzletből az utcára.

Amikor kilépek, felnézek az égre, és látom, hogy Miss Velmának igaza volt. Az alatt a rövid idő alatt, amíg odabent voltunk, a ragyogó kék ég félelmetes szürkére változott. A nap elbújt, a körülöttem lévő világot pedig sötétnek és komornak érzem, amit pedig soha nem éreztem San Diegóban.

Nem tetszik. Egyáltalán nem. Hudson csatlakozik hozzám az utcán, én pedig önkéntelenül is arra gondolok, vajon ez nem valami rossz előjele-e.

És ha igen, egészen pontosan mire figyelmeztet?

17.

A valóság morzsái

– Grace –

Feltámad a szél, miközben a tengerpart felé sétálunk. Az óceán itt van közvetlenül előttünk, látom, ahogy a hullámok egyre nagyobbak, egyre hangosabban zúgnak, és minden egyes eltelt másodperccel erősebben és gyorsabban csapnak ki a partra.

A gyomrom összeszorul egy kicsit, nyugtalanság ébred bennem, de nagy levegőt veszek, és próbálok nem foglalkozni vele, amikor Hudson azt kérdezi:

– Mi történt Lilyvel?

Felsóhajtok.

– Tizennyolc hónappal ezelőtt meghalt rákban. Kilencéves volt, Miss Velma mazsolás zabkekszét imádta a legjobban az egész világon. A vége felé már semmi mást nem evett, csak azt.

Hudson összeszorítja az állkapcsát, és kinéz a tengerre.

– Nem tudom, hogy ez elképesztő-e vagy borzalmas.

– Na igen. – Felnevetek, ám a hangomon érezni egy kicsit a könnyeket. – Én sem. De inkább azt gondolom, hogy elképesztő, mert Lily is elképesztő kislány volt. Mindig vidám, bármennyire beteg lett is a kemoterápia miatt, vagy bármennyi fájdalmat kellett is elviselnie.

– Te ismerted őt? – Láthatóan meglepődik.

– Csak azért, mert az anyukája nagyon sokszor elhozta az üzletbe. Leültek a sarki asztalhoz, és Lily színezett valamit, amíg Miss Velma elkészítette neki a mazsolás zabkekszet. – Önkéntelenül is elmosolyodom, amikor eszembe jut, milyen szorgalmasan színezte a képeit.

Amikor felnövök, Grace, én is olyan művész leszek, akinek a festményei Mr. Rodney galériájában lógnak.

Kétség sem férhet hozzá, Lily. Te rajzolod a legcsodálatosabb virágokat, amiket valaha láttam.

Azért, mert én is virág vagyok. A legszebb virág. Anyukám mindig ezt mondja.

Az anyukádnak teljesen igaza van.

Eszembe jutnak a legutolsó beszélgetéseink foszlányai, ezért nagyot nyelek. Hudson nem kérdezi meg, mire gondolok, de azt hiszem, amúgy is egyértelmű. Különösen, hogy átteszi a kekszesdobozt a másik kezébe, amelyik messzebb van tőlem, és egy kicsit gyorsabban sétálunk a part felé.

– Hé, meg kell ennünk egy kekszet, mielőtt odaérünk a vízhez! – mondom neki, és gyorsabban szedem rövid lábaimat. – Ez hagyomány.

– Azt hittem, nem akarsz enni belőle ez után a történet után – feleli. Biztosan látja rajtam, mennyire nehezen tudok lépést tartani vele, mert lelassít egy kicsit.

– Nem tévedsz – válaszolom. – De akkor is muszáj.

Felvonja a szemöldökét.

– A hagyomány az hagyomány?

– Pontosan. – Rávigyorgok.

Látszik rajta, hogy szeretne ellenkezni, végül azonban csak bólint, majd vonakodva kinyitja a kekszesdobozt.

Kiveszek két zabkekszet a tetejéről, aztán átnyújtom neki az egyiket, és azt mondom:

– Lilyre!

– Lilyre! – visszhangozza, majd mindketten beleharapunk.

Könnyek gyűlnek a szemembe, amikor megérzem a nyelvemen az ismerős ízt. Sosem voltam igazán oda a mazsolás zabkekszért, és ez is ugyanolyan, de akkor is eszek egyet, valahányszor eljövök ide. Lily miatt. A saját anyukám miatt, aki imádta a mazsolás zabkekszet. Az apukám miatt, aki utálta, de mindig megette, mert tudta, hogy anya csak magáért sosem sütött volna.

Annyira hiányoznak! Furcsa ez a dolog. Vannak napok, amikor felébredek, és nem érzem magam olyan szörnyen. Viszont ezek a napok mégis rosszabbak, mint azok, amelyek nagyon rosszul indulnak. Mert az ilyen napokon teszem a dolgom, csinálom, amit kell, aztán valami váratlanul eszembe juttat egy emléket, és teljesen felkészületlenül ér.

Ilyenkor megint összeomlok.

Most is így érzem magam, mintha maga alá temetne a gyász.

– Hé! Jól vagy? – kérdezi Hudson, és kinyújtja felém a kezét, mintha meg akarna vigasztalni. Vagy megtartani függőlegesben.

Ösztönösen elhúzódom. Emlékeztetem magam, hogy attól, mert e pillanatban kedves, még nem más, mint egy szociopata. Gyilkos. Szörnyeteg.

– Persze – vágom rá, és félresöpröm a szomorúságot, mert nem tudom kezelni, hogy ennyire sebezhető vagyok. Most nem, itt előtte. – Csak együk meg a kekszet!

Aztán hogy megmutassam, mennyire komolyan gondolom, beleharapok egy nagyot. Lelkesen rágni kezdem, úgy teszek, mintha nem fűrészpornak érezném a számban.

Hudson nem válaszol, csak komoly tekintettel néz, miközben ő is harap egyet.

Néhány pillanatig rágja, aztán felderül az arca.

– Hé! Ez tényleg nagyon jó!

– Meg kell kóstolnod a duplacsokisat is – felelem neki, miután egy örökkévalóságig tartó rágás után legyűröm a számban lévő falatot.

– Meg is fogom – válaszolja, és belenyúl a dobozba, majd kiveszi az én kedvencemet Miss Velma kekszei közül. Lelkesen beleharap, tágra nyílik a szeme, és tudom, hogy azért, mert megízlelte a tészta és a csokoládé tökéletes arányát.

– Hát ez…

– Elképesztő – fejezem be helyette. – Tudom. Tökély.

– Mindez egyszerre – ért egyet velem –, és még annál is több.

Rám mosolyog, aztán harap még egyet a kekszből. Ekkor feltámad a szél körülöttünk, összeborzolja tökéletes kefefrizuráját, és most először egy kicsit másképp néz ki, mint eddig. Fiatalabbnak. Boldogabbnak. Sebezhetőbbnek.

Talán emiatt dermed meg minden bennem, és kérdések kavarognak a fejemben.

– Várjunk csak egy percet! – motyogom, miközben a Katmere-en megtanult dolgok kezdenek áthatolni a hazatérésem miatt ébredt érzéseimen.

– Hogy vagy képes megenni ezt a kekszet? – kérdezem. – Jaxon egyszer megevett előttem egy epret, és azt mondta, hogy nagyon rosszul lett tőle. Hogy tudsz két hatalmas kekszet is megenni, mintha semmiség lenne?

Hudson nem felel, csak néz rám, a boldogság eltűnik a szeméből, helyette olyan óvatosság költözik bele, amit nem értek.

Aztán hirtelen rádöbbenek.

– Ebből semmi sem valóságos, ugye? – suttogom, és rémület lesz úrrá rajtam. – Ez is csak egy trükk? Egy újabb módja annak, hogy…

– Ez nem trükk! – szakít félbe, a hangja furcsa, szinte könyörgő. És talán rá is tudnék figyelni, ha Miss Velma péksége nem vibrálna a háta mögött, mint valami rossz wifikapcsolat.

Egy pillanatra hangosabbá válik az óceán zúgása, olyan hangossá, hogy úgy érzem, bármelyik pillanatban ránk zúdulhat. Miközben felkészülök rá, hogy csuromvizes leszek, a zúgás elhalkul, aztán teljesen meg is szűnik.

És a kezemből is eltűnik a keksz.

Miss Velma is eltűnik.

Valamint minden és mindenki Hudsonon és rajtam kívül.

És ami még rosszabb, megint sötétben vagyunk. Legalábbis amíg Hudson fel nem kapcsolja a villanyt, és ismét világosság nem lesz.

Mielőtt a szemem hozzászokhatna a fényhez, már tudom, hol vagyunk. És végre tudom, mi történt.

– Ez csak egy emlék volt, ugye? – kérdezem tőle. Most már nem vádaskodva mondom, csupán megállapítom a tényt. – Valahogy bejutottál a fejembe, és elloptál egy emléket.

– Nem csak úgy bejutottam a fejedbe, Grace. És nem loptam el semmit. Te adtad nekem.

A szavak úgy hatnak rám, mint égő gyufa a benzinre, perzselő tűz fut végig a bőrömön, szétárad a testemben, teljesen kitölt, amíg nem látok és nem érzek semmi mást, csak elvakult dühöt.

– Soha nem tenném ezt! – vetem oda neki mérgesen. – Soha nem adnék neked ilyen értékes dolgot, mint ez!

– Ó, tényleg? – Ezúttal résnyire szűkül a szeme. – És pontosan miért is nem? Mert nem érek annyit?

– Mert te az… – Hirtelen elhallgatok, mielőtt kimondhatnám, hogy az „ellenségem vagy”. Nem azért, mert nem igaz, nem azért, mert nem az, még ha egy pár percre el is felejtettem. Hanem azért, mert ez a szó olyan régimódinak és drámainak hangzik, miközben a bennem tomboló érzések egyáltalán nem régimódiak és nem drámaiak.

De úgy tűnik, nem is szükséges kimondanom neki a szót, anélkül is tudja, mire gondolok. Rá van írva az arcára, még mielőtt megszólalna:

– Nem vagyok az ellenséged. Azt hittem, már rájöttél, hogy együtt vagyunk ebben a helyzetben.

– Tényleg? Együtt? Ezért gondolod, hogy rendben van, ha átnézed a telefonom, és ellopsz mély, személyes emlékeket a fejemből? Mert együtt vagyunk ebben?

– Nem a fejedből – javítja ki.

– Fogalmam sincs, hogy ez mit jelent.

– Biztos vagy benne? – Felvonja a szemöldökét, és a vállával a falhoz dől, majd karba teszi a kezét a mellkasán. – Mert én biztosra veszem, hogy nagyon is tudod.

– Ez abszurdum! – felelem. – Hogy tudhatnám… – Megint elhallgatok, mert a széttöredezett darabkák lassan elkezdenek összeállni és értelmet nyerni.

Rémület söpör végig rajtam.

– Látod az emlékeimet, mert ezek közül semmi sem valóságos. Belelátsz a fejembe, mert ez itt – körbemutatok a szobában – valójában nem is létezik.

Hudson azonban megrázza a fejét.

– De ez is valóság, Grace. Csak nem az a fajta valóság, amihez hozzá vagy szokva.

Én azonban annyira mélyre süllyedtem már a nyúl üregébe, hogy semmire sem tudok figyelni, amit mond. Túlságosan elmerültem a saját rémálmomban, hogy bármire is képes legyek koncentrálni, mint az igazságra, amely olyan fényesen ragyog itt bennem, mint a nap.

Tudom, hogy ezt már elmondta nekem korábban, nem is egyszer, de akkor nem hittem neki. Most miért tenném? Ennek ellenére önkéntelenül is észreveszem az előttem heverő igazságot. És a frászt hozza rám.