részlet

Corvina

© 2020 Giulio Einaudi editore s.p.a., Torino

A fordítás alapjául szolgáló mű: Nicola Lagioia: La città dei vivi
© Giulio Einaudi editore s.p.a., Torino, 2020

Hungarian translation © Lukácsi Margit, 2022

A borítót tervezte: Székelyhidi Zsolt

Kiadja 2022-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6878 9

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

I. Az ember asztaltársai

II. A víz felszíne

III. A kórus

IV. A kút mélyén

V. A sirályok

VI. A találkozás könyve

I. Az ember asztaltársai

Róma az egyetlen közép-keleti város, amelyiknek nincs európai negyede.

Francesco Saverio Nitti

Róma bajait a túlnépesedésnek tulajdoníthatjuk. Amikor a rómaiak még csak ketten voltak, egyikük megölte a másikat.

Giulio Andreotti

*

2016. március 1-jén, egy kissé felhős napon a Colosseum kapuit éppen csak megnyitották a turisták előtt, hogy megcsodálhassák a világ talán leghíresebb műemlékromjait. Máris ezrek haladtak lépésben a jegypénztárak felé. Volt, aki megbotlott a kövekben. Volt, aki lábujjhegyre ágaskodott, hogy felmérje, milyen messze van Venus templomától. A város valósággal fortyogott a rettenetes forgalom keltette haragtól: a buszok már reggel kilenckor mozdulni sem tudtak a dugóban. Az autók lehúzott ablakain fenyegetően nyúltak ki az öklök. Az út szélén közlekedési rendőrök bírságokat szabtak ki, amelyeket soha senki sem fog befizetni.

– Ugyan… szaladj panaszra a polgármesterhez! – A négyes számú jegypénztárban ülő nő gúnyos nevetésben tört ki, kolléganőiben is derűt keltve.

Egy éltes holland turista elképedve meredt az üvegen túlra. Két hamis belépőjegyet lobogtatott a kezében – ezeket a romkert kerítése előtt állomásozó áljegyárus adta el neki nem sokkal korábban.

Ez („szaladj panaszra a polgármesterhez!”)az elmúlt hetek leggyakoribb mondása volt. Az önkormányzati hivatalok egyikében született, majd elterjedt a taxisok, a szállodások, a közterület-fenntartók vagy a kaparóssorsjegy-árusok körében is, akikhez – nyilvánvalóbb helyi hatóság hiányában – a turisták a végtelen számú városi zűrzavar közepette segítségért fordultak.

A holland összeráncolta a szemöldökét. Lehetséges volna, hogy az igazi hatóság, az, amelyik egyenruhát visel, gúnyolódik vele? A háta mögött egyre hangosabban morajlott a tömeg.

– A következő!

A holland turista nem mozdult.

A pénztáros rábámult, és hideg mosoly ült ki az arcára.

– Next one!

A sorban álló turisták közül sokan töltötték az éjszakát a Monti negyed olcsó szállodáiban, kopott bed and breakfastökben, a Porta Maggiore környékén. Miközben tekintetüket az égre emelték, hogy megcsodáljanak egy-egy angyalfigurát, könnyen előfordult, hogy hasra estek, megbotolva egy teli szemeteszsákban, vagy egy helyéből kifordult útjelző táblában. A magasban a makulátlan márvány, az utcán pedig patkányok. No meg a patkányokat felfaló sirályok. A rosszul értesültek hiába vártak a buszra, mígnem aztán elindultak gyalog a Colosseum felé. Most ott voltak ők is. Morgolódhattak volna a lassan haladó sor miatt, de a halott szépség mindannyiukat lenyűgözte: a mészkőívek közül elővillanó égbolt, a kétezer éves oszlopok, Maxentius bazilikája. A ragyogásban szinte visszhangzott a fenyegetés, mintha a láthatatlan erők képesek volnának elragadni az ellenszegülőket az árnyak birodalmába. Ez a veszély magukat a helyieket teljesen hidegen hagyta.

A pénztáros már egy másik turistával foglalkozott. Csakúgy, mint a szomszédos fülkében ülő kolléganője. Tekintélyes tömeg gyűlt össze a pénztárak előtt, de láttak ők ennél rosszabbat is. Az irgalmasság éveként meghirdetett, rendkívüli szentév igencsak rosszul kezdődött. „Kudarc” – írták a pápát támadó újságok. A bűnbocsánat, a megbékélés, a vezeklés éve nem vonzott több zarándokot, mint ahányan a féktelen ivászat, a büntetlen anarchia, a felelősség alóli kibúvás évének megünneplésére érkeztek.

Az éltes holland turista kiállt a sorból. Elindult a Piazza dei Cinquecento irányába. Egy fiú lépdelt mellette. Felértek az utca szintjére, és eltűntek a leanderbokrok között.

– Huh, mi ez a bűz? – háborgott a pénztáros. A számítógép képernyőjét bámulta, közben az egérrel kattintgatott, miközben egy kínai turista várt a jegyére.

Miután ráklikkelt a „nyomtatás” ikonra, a pénztárosnő ránézett a kezére. Ekkor majdnem felugrott a rémülettől. Az egérpad mellett két vörösesbarna folt jelent meg. A nő alig pislantott egyet, máris ott volt egy harmadik folt. Aztán a billentyűzet mellett mindjárt a negyedik.

– Szűzanyám!

A kínai turista hátrahőkölt. A pénztárosnő ekkor már rémülten felugrott, és érezte, hogy eluralkodik rajta a legrosszabb érzés, amelyet ennek a városnak bármelyik lakója érezhet: lesújtott rá egy mindenki mást megkímélő, szörnyű sorscsapás. Felnézett. A cseppek a mennyezetről érkeztek. Ekkor azt csinálta, amit mindenki tenne Rómában, ha egy közhivatalban vércseppek hullnak a mennyezetről. Hívta a főnökét.

Néhány órával később a Colosseum négy pénztárából kettő már zárva volt.

– Egy döglött patkány vére – közölte a műemléki főfelügyelő.

– Egy patkányé? – döbbent meg valaki a hátsó sorokban. A tömegben többen fölnevettek.

Március 2., szerda. A sajtótájékoztatót azért hívták össze, hogy megünnepeljék a Colosseum környékén zajló helyreállítási munkálatok befejeztét. Ám egy újságíró váratlanul megkérdezte, hogyan fordulhatott elő, hogy előző nap két pénztárat is bezártak.

A műemléki főfelügyelő kénytelen volt részletekbe bocsátkozni: – Egy nagy szürke patkány beszorult a jegypénztár fölötti álmennyezet alá. Ott belefúródott egy acélhuzal, és ahogy összevissza vonaglott, nyilván azzal csak rontott a helyzetén. – A pénztárban ülő munkatárs vette észre az asztalán a vércseppeket. A pénztárakat patkánymentesítés céljából bezárták.

A patkányhelyzet a napilapok címoldalára került. Az utóbbi időben a csatornahálózatból előmászó rágcsálók jelenléte állandósult. „Patkányinvázió a Termini pályaudvar környékén”; „Patkányok a Via Cavouron”; „Patkányok két lépésre az Operaháztól” – harsogták. Mint ahogy azt hírül adták, a patkányok a forgalomra fittyet hányva vonultak keresztül az utcán, bemásztak a szuvenírboltokba, és megrémisztették a turistákat.

Az újságok arra is kitértek, hogy Rómában több mint hatmillió patkány él. New Yorkban és Londonban sincs hiány a rágcsálókból, csakhogy Rómában lassan már ők uralkodnak a városon.

– Ez van, amikor évekig nem működik a városvezetés – jelentette ki egy városvédő.

– A probléma gyökere a hulladékkezelésben keresendő – állította a fertőtlenítőcég alkalmazottja –, ne feledjük, hogy a patkányok az ember asztaltársai.

Rómában a hulladékkezelés éppen tragikus korszakát élte. Mindenütt szemét. A szemétszállító kocsik úgy haladtak, mintha lassított felvételben látnánk. Az utcákon hegyekben állt a bezsákolt háztartási hulladék. A Sant’Eugenio Kórház szakasszisztensei (a patkányok ott grasszáltak a kórházakban is) azt nyilatkozták a sajtónak, hogy ez már tűrhetetlen botrány, egy ekkora pofon már fel kellene hogy ébressze a várost. Sokan ugyanezt gondolták. De abban a pillanatban el is fogta őket a gyanú, hogy épp ők maguk azok, akik még mindig alszanak.

Egy hatalmas sirály szárnya terült a város fölé. A rómaiak meg megint csak felnevettek.

– Ugyan… szaladj panaszra a polgármesterhez!

Ennek a mondásnak azért lett akkora sikere, mert abban az időszakban Rómának éppen nem volt polgármestere. Az önkormányzat felügyelőségként működött. A Mondo di Mezzo („Köztes Világ”) névre keresztelt törvényszéki nyomozás fenekestől felforgatta a várost. Elképesztő számú tisztségviselő, tanácsnok, notabilitás, önkormányzati vezető, közhivatalnok, valamint ügyeskedő, vállalkozó, közönséges bűnöző ellen indítottak peres eljárást. És amilyent még nem látott a világ: római pápából viszont kettő volt.

Az ehhez hasonlóan zavaros időkben esik meg, hogy Róma lakosai – egy régi szokást követve – az eget fürkészik, valamilyen jelet keresve. De 2016-ban ezt is – felhők között keresni valamilyen titkos kódot – bárki könnyen csalfa dolognak gondolhatta.

Március 4-én, pénteken követték el a gyilkosságot.

Másnap Rómára özönvízszerű eső zúdult.

Március 6-án, vasárnap, az egész heti munka után, Mario Angelucci a kanapén hevert, és tévét nézett.

Ötvennégy éves, sovány, kopaszodó férfi volt. Egy helyi rádiócsatornánál dolgozott. Munkája során szerzett tapasztalata érzékennyé tette a hangok iránt. Amikor a stúdióban ült a keverőasztalnál, nem volt szüksége arra, hogy a bemondó szövegére figyeljen: hallotta a rádióban elhangzó beszéd „kódáját”, ujját a fekete gombhoz közelítette, és a szünet fél másodperccel azután beállt, hogy a beszélő elhallgatott.

Mario átkapcsolt egy másik csatornára. Bosszúsan fújt egyet, fészkelődve a kanapé párnái között. Valami nyugtalanította, amit az előbb hallott. Nem figyelt eléggé a szavakra, de érezte, hogy valami fontos volt. A Rai 1-en ismét felfigyelt rá. A hírolvasó közölte, hogy Róma egyik peremkerületében különös kegyetlenséggel megöltek egy huszonéves fiút.

A kamera egy narancssárga épületet mutatott, amely jól látszott a tél végi, kopasz fák ágai közt. Mario Angelucci kimeresztette a szemét. A gyilkosságot Rómában követték el, és ő római. Az eset a Collatino és a Colli Aniene városrész környékén történt, és ő épp ott lakik. De mily különös: a tévében kívülről mutatták ugyanazt az ablakot, amelyet ő kitárhatott volna belülről, elég lett volna felállnia, és odamenni hozzá. Angeluccit élete egyik legfurcsább érzése kerítette hatalmába. Úgy érezte magát, mintha Isten szeme figyelne rá. És legtöbbször mi történik, ha Isten éppen rád szegezi a szemét?

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Falus János
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Torma Lászlóné

Questo libro è stato tradotto grazie a un contributo del Ministero degli Affari Esteri e della Cooperazione Internazionale.
A könyv megjelenéséhez az olasz Külügyi és Nemzetközi
Együttműködési Minisztérium nyújtott támogatást.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Lora – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License