A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julia Quinn: The Girl with the Make-Believe Husband

Avon Books, An Imprint ofHarperCollinsPublishers, New York, 2017

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Weisz Böbe

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2017 by Julie Cotler Pottinger

Hungarian translation © Weisz Böbe, 2017

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-598-2

Kiadja az Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Nana Vaz de Castrónak, aki valóságos mozgalmat hozott létre. Valószínűleg szerencse, hogy az Egyesült Államokban nem juthatok a Bob-féle Ovomaltine turmixhoz.

És Paulnak is.
A sors fintora, hogy pont egy képzeletbeli férjről írtam könyvet, miközben te három hónapig távol voltál, hogy megmászhasd a Mount Everestet. De az a hegy legalább valóságos. Ahogyan te is.
És ahogyan mi ketten.

Első fejezet

MANHATTAN-SZIGET

1779 JÚNIUSA

Sajgott a feje.

Pontosabban: rettenetesen sajgott a feje.

Igazából nem is nagyon tudta megállapítani, hogy miféle fájdalom ez. Lehet, hogy fejbe lőtték egy muskétával. Ez valószerűnek tűnt, tekintve, hogy jelenleg New Yorkban tartózkodik (vagy talán Connecticutban?), és rangjára nézve jelenleg Őfelsége hadseregének kapitánya.

Háború folyik, ha esetleg valaki nem vette volna észre.

De az a bizonyos lüktetés – az, ami olyan volt, mintha valaki a koponyáját ágyúval (nem ágyúgolyóval, hanem igazi ágyúval) verte volna be – arra utalt, hogy egy tompább tárggyal, és nem golyóval támadtak rá.

Talán egy üllővel. Amit két emelet magasból dobtak le rá.

De ha éppen a pozitív oldalát nézi a dolognak, az efféle fájdalom éppenséggel arra utal, hogy nem halt meg, ami szintén valószerű végkifejlet lett volna, tekintve ugyanazokat a tényeket, amelyek miatt úgy vélte, hogy esetleg meglőtték.

Az imént említett háború pedig… Olyankor bizony sokan meghalnak.

Ijesztő rendszerességgel.

Szóval ő nem halt meg. Ez jó. Ugyanakkor abban sem volt biztos, hogy pontosan hol lehet. A nyilvánvaló következő lépés az lenne, ha kinyitná a szemét, de a szemhéján elég fény szüremlett át ahhoz, hogy tudja, nappal van, és ugyan elméletben szívesen nézett volna szembe a tényekkel, egészen biztos volt benne, hogy a gyakorlatban most ebbe belevakulna.

Ezért inkább lehunyva tartotta a szemét.

De azért fülelt.

Nincs egyedül. Magát a beszélgetést nem tudta kivenni, de szófoszlányok és tevékenység zaja jutott el hozzá. Emberek járkáltak körülötte, letettek ezt-azt az asztalra, és mintha széket húztak volna végig a padlón.

Valaki fájdalmasan hörgött.

A legtöbb hang férfitól származott, de legalább egy hölgy biztosan tartózkodott a közelben. Elég közel volt ahhoz, hogy hallja a lélegzését. Neszezett, ahogy tette a dolgát, és hamarosan ki is derült, mi az: megigazgatta rajta a takarót, megérintette a homlokát a kézfejével.

Tetszettek neki ezek a kis neszek, a halk hümmögés, és a sóhajok, amelyeket a hölgy valószínűleg észre sem vesz. És jó illat áradt felőle, egy kicsit citromra, egy kicsit szappanra emlékeztetett.

És nehéz kétkezi munkára.

Ismerte ezt a szagot. Ő is árasztott már hasonlót, bár általában rövid ideig, mert elég hamar valóságos bűzzé változott.

A hölgyön azonban inkább kellemesnek hatott. Talán egy kicsit földesnek. Vajon ki lehet, és miért gondoskodik róla ilyen odaadóan?

– Hogy van ma a beteg?

Edward meg sem moccant. Ez új hang, férfié. Nem volt benne biztos, hogy szeretné, ha észrevennék, hogy felébredt.

Habár abban sem volt biztos, miért vonakodott ettől ennyire.

– Ugyanúgy – válaszolt a nő.

– Aggódom. Ha nem ébred fel hamarosan…

– Tudom – mondta a nő. Ingerültség volt a hangjában, amit Edward különösnek talált.

– Sikerült rávennie, hogy egyen a levesből?

– Csak pár kanállal evett. Attól féltem, hogy félrenyel, ha többet is megpróbálok belediktálni.

A férfi mintha helyeslően dünnyögött volna.

– Pontosan mennyi ideje van ebben az állapotban?

– Egy hete, uram. Négy nap, mielőtt megérkeztem, és azóta még három.

Egy hét. Edward ezen elgondolkodott. Ha egy hét, akkor… március van? Vagy április?

Nem… Lehet, hogy csak február. És ez valószínűleg inkább New York, nem pedig Connecticut.

Ám ez még mindig nem magyarázta meg, hogy miért fájt ilyen irgalmatlanul a feje. Nyilván valami baleset érte. Vagy talán rátámadtak?

– Semmi változás nem történt? – kérdezte a férfi, habár a nő az imént pont erre tett utalást.

Minden bizonnyal a hölgy jóval türelmesebb, mint Edward, mert csendes, lágy hangon válaszolt.

– Nem, uram. Semmi.

A férfi megint horkantásféle hangot adott ki. Edward nem tudta értelmezni.

– Nos… – A hölgy megköszörülte a torkát. – Kapott bármi hírt a fivérem felől?

Fivére felől? Ki lehet a fivére?

– Attól tartok, nem, Mrs. Rokesby.

Mrs. Rokesby?

– Közel három hónap telt el… – mondta a hölgy csendesen.

Mrs. Rokesby? Edward nagyon szeretett volna visszatérni erre az apró részletre. Tudomása szerint csak egyetlen Rokesby tartózkodott Észak-Amerikában, és az ő. Szóval, ha a hölgy Mrs. Rokesby…

– Szerintem – hallotta a férfit – jobb lenne, ha az erejét a férje ápolására fordítaná.

A férje?

– Biztosíthatom – érkezett a felelet, ismét némi ingerültséget sugallva –, hogy roppant lelkiismeretesen gondoskodom róla.

Férje? Azt mondták, hogy ő a nő férje? Talán megnősült? Nem nősülhetett meg. Hogy lehet, hogy megnősült, és még csak nem is emlékszik rá?

Ki ez a nő?

Edward szíve dobolni kezdett. Mi az ördög történik vele?

– Mintha mondani akarna valamit… – jegyezte meg a férfi.

– Nem hinném.

Ekkor a nő hirtelen mozdulatot tett. Megérintette, először az arcát, aztán a mellkasát, és még a nyilvánvaló aggodalmán át is volt valami megnyugtató a mozdulataiban, valami tagadhatatlanul kellemes.

– Edward? – Fogta meg a kezét a nő. Többször végigsimított rajta, az ujjaival finoman érintve a bőrét. – Hall engem?

Válaszolnia kellene. Hiszen az asszony aggódik. Milyen úriember az olyan, aki nem akarja csillapítani egy hölgy aggodalmát?

– Attól tartok, nincs velünk – mondta a férfi jóval kevesebb gyengédséggel, mint amit Edward megfelelőnek talált volna.

– Még lélegzik – mondta a nő makacsul.

A férfi erre semmit sem szólt, de az arcára bizonyosan szánalom ült ki, mert a nő megismételte, amit mondott, immár hangosabban.

– Még lélegzik.

– Mrs. Rokesby…

Edward érezte, hogy a nő megszorítja a kezét, majd a másik kezét is ráteszi. Az ujjai Edwardéin nyugodtak. Afféle apró ölelés volt, de Edwardnak a lelkéig hatolt.

– Még lélegzik, ezredes – mondta a nő csendes eltökéltséggel. – És amíg így van, én itt leszek mellette. Lehet, hogy Thomasnak nem segíthetek, de…

Thomas. Thomas Harcourt. Ez lesz a kapocs. A hölgy bizonyára Thomas húga. Cecilia. Őt jól ismeri.

Vagy nem. Valójában sosem találkozott vele, de úgy érezte, hogy ismeri. A regimentben nem volt még egy katona, akinek olyan rendszerességgel hozott volna levelet a posta, mint Thomasnak. Thomas kétszer annyi levelet kapott otthonról, mint Edward, pedig neki négy testvére volt, míg barátjának csak egy.

Cecilia Harcourt. Mi a csudát keres Észak-Amerikában? Derbyshire-ben kellene lennie, abban a kisvárosban, amelyet Thomas annyira igyekezett hátrahagyni. Ahol a hőforrások vannak. Matlock. Nem, Matlock Bath.

Edward sosem járt ott, de bájosnak képzelte. Természetesen nem Thomas leírása alapján; a barátja jobban kedvelte a nagyvárosi nyüzsgést, és alig várta, hogy bevonulhasson, és otthagyhassa a települést. Cecilia azonban más volt. A leveleiben a kis derbyshire-i város életre kelt, és Edward már-már úgy érezte, hogy még a szomszédokat is felismerné, ha ellátogatna oda.

A kisasszony roppant szellemes volt. Egek, nagyon is az. Thomas annyit nevetett a levelein, hogy Edward végül rávette, hogy olvassa fel neki.

Az egyik nap, amikor Thomas épp a válaszát vetette papírra, Edward annyiszor félbeszakította, hogy Thomas végül felállt a székből, és átadta neki a pennát.

– Írj neki! – mondta. És ő írt is.

Természetesen nem külön levelet. Edward sosem írhatott volna neki közvetlenül. Az végtelenül illetlen lett volna, és ő képtelen lenne így inzultálni egy kisasszonyt. De pár sort odafirkantott Thomas levelei végére, és valahányszor Cecilia válaszolt, pár sorban neki is üzent.

Thomas mindig magánál tartotta a húgáról készült miniatűrt, és noha azt mondta, hogy a képecske már több éve készült, Edward rendre azon kapta magát, hogy bámulja, tanulmányozza a fiatal lányról készült aprócska portrét, és azon mereng, vajon a haja csakugyan ilyen feltűnően aranyló, vagy hogy valóban így mosolyog-e, összezárt ajkakkal, titokzatosan.

Valamiért úgy gondolta, hogy nem. Nem keltett titokzatos benyomást. A mosolya biztosan napfényes és szabad. Edward úgy érezte, szívesen találkozna vele, amint ennek az istenverte háborúnak vége. Persze Thomasnak erről soha egy szót sem szólt.

Az furcsa lett volna.

És most Cecilia itt van. A kolóniákon. Ami érthetetlen, de persze minek van mostanság értelme? Edward feje megsérült, és ezek szerint Thomasnak nyoma veszett, és…

Edward erősen törte a fejét…

…és minden jel arra utalt, hogy feleségül vette Cecilia Harcourtot.

Kinyitotta a szemét, és megpróbált a fölé hajoló zöldszemű nőre nézni.

– Cecilia?

Ceciliának három napja is volt arra, hogy elképzelje, Edward Rokesby mit fog mondani, amikor végre felébred. Számos lehetőség felötlött benne, és a legvalószínűbbnek a következőt találta: „Maga meg ki a fene?”

Nem lett volna ostoba kérdés.

Mert bármit is gondol Stubbs ezredes – bármit is gondol bárki ebben a rosszul felszerelt hadikórházban, a neve nem Cecilia Rokesby, hanem Cecilia Harcourt, és egészen határozottan nem a felesége ennek a meglehetősen jóképű, sötét hajú férfinak, aki itt fekszik a betegágyban.

Ami pedig a félreértés forrását illeti…

Talán annak köszönhető, hogy a férfi felettese, két katonatársa és egy írnok előtt Mr. Rokesby feleségének vallotta magát.

Akkor és ott jó ötletnek tűnt.

Nem könnyű szívvel érkezett New Yorkba. Tudatában volt annak, mennyi veszéllyel jár, hogy a háború dúlta kolóniákra utazik, nem is beszélve a viharos óceánon való átkelésről. De az édesapja elhunyt, aztán hírt kapott arról, hogy Thomas megsebesült, majd az az átkozott unokafivére is megérkezett, hogy körülszimatoljon Marswellben…

Nem maradhatott Derbyshire-ben. És nem volt hova mennie.

Így hát élete valószínűleg egyetlen hirtelen hozott döntésével összecsomagolt, elásta az ezüstöt a kert végében, és jegyet váltott a Liverpoolból New Yorkba induló hajóra. Azonban amikor megérkezett, Thomast sehol sem találta.

A regimentjét felkutatta, de senki sem szolgált válasszal a kérdéseire, és amikor csak nem hagyta abba a faggatózást, a hadsereg vezérkara úgy hessegette el, mint egy pimasz legyet. Nem vettek róla tudomást, lenézték, és nagy valószínűséggel hazudtak is neki. Szinte az összes pénzét elköltötte, naponta csak egyszer étkezett, és egy szállón lakott egy aprócska szobában, egy olyan nőszemély szomszédságában, aki akár prostituált is lehetett.

(Az egészen biztos volt, hogy férfi vendégeket fogadott, a kérdés csak annyi, hogy elfogadott-e érte pénzt vagy sem. És Cecilia, ha őszinte volt magához, remélte, hogy kap érte pénzt, mert bármit is csinált ez a nő, nagyon nehéz munkának hallatszott.)

Közel egy hét telt el, és még mindig nem jutott semmire, de akkor fél füllel meghallotta, ahogy az egyik katona azt mondja a társának, hogy pár nappal korábban egy férfit hoztak be a kórházba. A fejét sérülés érte, és most eszméletlen. A neve Rokesby.

Edward Rokesby. Csak ő lehet.

Cecilia valójában még sosem látta a férfit, de a fivére legjobb barátja volt, és Cecilia úgy érezte, ismeri. Például tudta róla, hogy kenti, Manston grófjának másodszülött fia, az egyik öccse a tengerészetnél szolgál, a másik pedig az Etonra jár. A húga már férjnél van, de még nincsenek gyerekei, és az otthoni dolgok közül leginkább a szakácsnőjük egreskrémje hiányzott.

A bátyját George-nak hívják, és Ceciliát egészen meglepte, amikor Edward bevallotta, hogy nem irigyli tőle az örökösi címet. A grófi címmel a szabadság nyugtalanító hiánya jár – írta egyszer –, és tudja, hogy az ő helye itt van a hadseregben, és harcolnia kell a királyért és a hazáért.

Cecilia feltételezte, hogy külső szemlélő megdöbbenne a levelezésük meghittségén, de már megtanulta, hogy a háború filozófust farag az emberből. És talán ez az oka annak is, hogy Edward Rokesby elkezdett neki szóló rövid üzeneteket biggyeszteni Thomas leveleinek végére. Volt valami megnyugtató abban, hogy egy idegennel oszthatja meg a gondolatait. Könnyű volt merésznek lenni olyasvalakivel, akivel sosem fog találkozni sem vacsoraasztalnál, sem egy szalonban.

Legalábbis ez volt Cecilia elmélete. Talán a férfi pontosan ugyanezeket írja a családjának és kenti barátainak. A fivére említette, hogy barátja „szinte már jegyben jár” a szomszéd kisasszonnyal. Nyilván Edward neki is ír.

És persze Edward nem személyesen Ceciliának írt. Először csak Thomas tolmácsolásában hallott felőle: Edward ezt és ezt mondja, vagy: Rokesby kapitány megkért, hogy jegyezzem meg…

Az első pár üzenet rettenetesen mulatságos volt, és Cecilia, aki ott rekedt Marswellben az egyre növekvő számlahegyekkel és a közömbös édesapjával, örült, hogy a férfi szavai mosolyt csalnak az arcára. Éppen ezért hasonlóképp válaszolt: pár sort címezve neki a fivérének szóló leveleiben: kérlek, mondd meg Rokesby kapitánynak… Majd később: Úgy vélem, Rokesby kapitánynak roppant mód tetszene a…

Aztán az egyik nap a fivérétől érkezett levélben egy idegen kézzel írt bekezdés is volt. Rövid üdvözlés, épp csak a vadvirágok leírása szerepelt benne, de Edward tollából. Így írta alá:

Odaadó híve,

Edward Rokesby kapitány.

Odaadó híve.

Odaadó híve.

Buta kis mosoly ült ki az arcára, és igazán csacsinak érezte magát. Egy olyan férfi után epekedik, akivel még csak nem is találkozott.

Egy férfi után, akivel valószínűleg soha nem is fog találkozni.

De nem tehetett róla. Nem számított, hogy a nyári nap ragyogón csillant meg a tavak vizén – miután a fivére távozott, Derbyshire-ben az élet örökké szürkének hatott. A napjai szinte minden változatosság nélkül fonódtak egymásba. Cecilia vezette a háztartást, ellenőrizte a költségvetést, gondozta az apját, nem mintha a férfi ezt bármikor is észrevette volna. A faluban időnként szerveztek táncmulatságot, de a vele egyidős férfiak több mint fele már bevonult, vagy katonai szolgálatra jelentkezett, és a táncparkett körül mindig kétszer annyi hölgy ücsörgött, mint ahány úriember megjelent.

Így hát, amikor egy gróf fia vadvirágokról írt neki… A szíve nagyot dobbant.

Az utóbbi pár évben ennél közelebb nem is került flörtöléshez.

Ám amikor úgy döntött, hogy New Yorkba utazik, a fivére, nem pedig Edward Rokesby járt az eszében. Amikor megérkezett az a küldönc Thomas parancsnokának üzenetével…

Az volt élete legszörnyűbb napja.

A levelet természetesen az édesapjának címezték. Cecilia megköszönte a küldöncnek, és gondoskodott arról, hogy valami ételt kapjon lent a konyhában, de egy szóval sem említette meg, hogy Walter Harcourt három nappal korábban váratlanul elhunyt. A borítékformára hajtogatott értesítést felvitte a szobájába, magára zárta az ajtót, és percekig csak nézte a levelet reszketve, majd minden bátorságát összeszedve becsúsztatta az ujját a pecsétviasz alá.

Az első, amit érzett, megkönnyebbülés volt. Annyira biztos volt benne, hogy a levélben az áll majd, hogy Thomas meghalt, és most már nem maradt senkije ezen a világon, aki igazán szereti, hogy a sérülés szinte áldásnak tűnt a szemében.

De hamarosan felbukkant unokafivére, Horace.

Ceciliát nem lepte meg, hogy eljött a nagybátyja temetésére. Végül is az illem ezt diktálja, még akkor is, ha nem kötötte össze a rokonokat különösebben szoros barátság. Ám Horace ott maradt. A jóisten a megmondhatója, hogy mennyire idegesítően viselkedett. Nem beszélt, hanem prédikált, és Cecilia két lépést sem tudott megtenni anélkül, hogy a férfi ne oldalazott volna oda mellé, hogy kifejezze mélységes aggodalmát Cecilia lelki békéje miatt.

Ami még ennél is rosszabb volt, folyamatosan megjegyzéseket tett Thomasra, és hogy mennyire veszélyes a katonaélet a kolóniákon. Hát nem lenne nagy megkönnyebbülés mindenkinek, ha Thomas inkább elfoglalná az őt megillető helyet Marswell uraként?

Természetesen a ki nem mondott üzenet az volt, hogy amennyiben Thomas nem tér vissza, Horace örököl mindent.

Ostoba, átkozott hitbizomány! Cecilia tudta, hogy tisztelnie kellene az elődeit, de az isten szerelmére, ha visszamehetne az időben, akkor megkeresné az üknagyapját, és kitekerné a nyakát. Ő vásárolta meg a földet és építette a házat, majd a nagyzási hóbortja és a dinasztiáról szőtt álmai arra sarkallták, hogy szigorú hitbizományt hagyjon meg. Marswellnek apáról fiúra kell szállnia, és ha fiú nincs, akkor bármelyik unokafivér megteszi. Mit számít, hogy Cecilia egész életében itt élt, hogy ismeri minden rejtett zugát és szegletét, hogy a szolgálók megbíznak benne és tisztelik. Ha Thomas meghal, Horace átvonul ide Lancashire-ből, és mindent elvesz tőle.

Cecilia megpróbálta elhallgatni előle, hogy Thomas megsebesült, de az efféle híreket nem lehet titokban tartani. Valamelyik jó szándékú szomszédnak eljárhatott a szája, mert Horace egy teljes napot sem várt a temetés után, hogy kijelentse, Cecilia legközelebbi férfi rokonaként felelősséget kell vállalnia a megélhetéséért.

– Nyilvánvaló tehát – tette hozzá –, hogy össze kell házasodnunk.

Nem! – gondolta Cecilia döbbent némaságban. Dehogyis kell összeházasodniuk!

– Nézzen szembe a tényekkel – folytatta Horace közelebb lépve a lányhoz. – Egyedül van. Nem maradhat, ki tudja, meddig, gardedám nélkül Marswellben.

– Meglátogatom a nagynénémet – közölte Cecilia.

– Sophie-t? – legyintett Horace. – Ő aligha alkalmas a feladatra.

– A másik nagynénémet. Dorcast.

A férfi szeme összeszűkült.

– Sosem hallottam Dorcas nénikénkről.

– Természetes, hogy nem – vágta rá Cecilia. – Ő az anyai nagynéném.

– És hol lakik?

Tekintve, hogy a nagynéni pusztán Cecilia képzeletének szüleménye volt, sehol, de az anyai nagyanyja skót volt, ezért Cecilia így válaszolt: – Edinburghben.

– Hátrahagyja az otthonát?

Ha ez azt jelenti, hogy elkerülheti a házasságot Horace-szal, akkor igen.

– Majd én észhez térítem! – mordult fel Horace, és mielőtt Cecilia feleszmélt volna, a férfi megcsókolta.

Cecilia mély levegőt vett, amikor Horace elengedte, és arcul csapta a férfit, aki viszonozta a pofont. Egy hét múlva Cecilia már úton volt New York felé.

Az utazás öt hétig tartott – ez bőven elég idő volt ahhoz, hogy Cecilia kétségbe vonja a döntése helyességét. Azonban tényleg fogalma sem volt arról, hogy mi mást tehetett volna. Abban sem volt biztos, Horace miért ragaszkodott annyira ahhoz, hogy feleségül vegye, amikor nagy eséllyel így is, úgy is megörökli Marswellt. Cecilia csak arra gondolhatott, hogy a férfinak anyagi gondjai támadtak, és valahol laknia kellett. Ha elveszi Ceciliát, akkor azonnal beköltözhet a birtokra, és már csak reménykednie kell, hogy Thomas sosem tér haza.

Cecilia tudta jól, hogy az lenne a logikus döntés, ha feleségül menne az unokafivéréhez. Ha Thomas csakugyan meghalt, akkor ő ott maradhatna a szeretett szülői házban. Amely rászállna a gyerekeire.

De szent isten, azok a gyerekek egyben Horace gyerekei is lennének, és már maga a gondolat is, hogy egy ágyba feküdjön azzal az emberrel… Nem! A gondolat, hogy együtt éljen azzal az emberrel…

Képtelen megtenni. Marswell nem ér ennyit.

Ennek ellenére a helyzete ingatag. Horace persze nem kényszerítheti arra, hogy elfogadja a házassági ajánlatát, de megkeserítheti az életét, és egy dologban igaza volt: nem maradhat, ki tudja, meddig, gardedám nélkül Marswellben. Cecilia már nagykorú – bár épp csak, hiszen mindössze huszonkét esztendős –, és a körülmények miatt a barátok és szomszédok egy ideig elnézőek lennének e tekintetben, de egy egyedül élő nőt könnyen a szájára vesz a falu. Ha Ceciliának fontos a hírneve, akkor távoznia kell.

Legszívesebben sikított volna, annyira visszásnak érezte. Azzal őrzi meg a neve tisztaságát, hogy egyedül kel át az óceánon… Csupán arról kellett gondoskodnia, hogy Derbyshire-ben senki se szerezzen róla tudomást.

Thomas azonban a bátyja, a védelmezője, a legjobb barátja. Őérte vállalja az utazást, amiről még ő maga is tudta, hogy felelőtlen döntés, és valószínűleg eredménytelen vállalkozás. A fertőzés sokkal több ember halálát okozza, mint a harctéri sebesülések. Azt is tudta, hogy a fivére odaveszhet, mire ő New Yorkba érkezik.

Csak épp arra nem számított, hogy ehelyett nyoma vész.

A kétségbeesés és tehetetlenség viharában hallotta meg, hogy Edward megsérült. Hajtotta a vágy, hogy legalább valakin segíthessen, ezért bemasírozott a kórházba. Ha a fivérét nem ápolhatja, akkor legalább a fivére legjobb barátjára fog gondot viselni. Így nem lesz értelmetlen a New Yorkig megtett út.

Mint kiderült, a kórház egy templomépület, amelyet elfoglalt a brit hadsereg, ami önmagában is elég különös, de amikor Cecilia elmondta, hogy meg szeretné nézni Edwardot, kertelés nélkül közölték vele, hogy nem látják szívesen. Rokesby kapitány katonatiszt, oktatta ki a meglehetősen hegyes orrú őrszem. Egy gróf fia, és jóval fontosabb beteg, mint hogy a plebsz zargassa.

Cecilia épp azon töprengett, mégis mit érthet a férfi ez alatt, amikor az leereszkedően végigmérte, és arról tájékoztatta, hogy Rokesby kapitányt egyedül a hadsereg személyzete és családtagok látogathatják.

Ezen a ponton Cecilia kifakadt: – De hiszen én a felesége vagyok!

Miután ez kibukott belőle, már tényleg nem volt visszaút.

Így belegondolva, elképesztő, hogy megúszta. Valószínűleg kihajították volna, hogy a lába sem éri a földet, ha Edward felettese nem lett volna jelen. Stubb ezredes nem a világ legnyájasabb embere, de tudott Edward és Thomas barátságáról, ezért nem lepte meg, amikor azt hallotta, hogy Edward feleségül vette a barátja húgát.

Mielőtt Cecilia végiggondolhatta volna tettei következményét, már szőtte is tovább a mesét a levélben való udvarlásról és a hajón, személyes megjelenés nélkül kötött házasságukról.

Különös módon mindenki hitt neki.

Azonban képtelen volt megbánni a hazugságot. Tagadhatatlan, hogy Edward állapota sokat javult, mialatt ő gondozta. Szivaccsal letörölte a homlokát, amikor lázas volt, meg-megigazgatta a testét, hogy megelőzze a felfekvési sebeket. Az is igaz, hogy többet látott belőle, mint ami illendő egy hajadon számára, de háború idején csak félre lehet tenni a társadalmi szabályokat!

És úgysem tudja meg senki.

Nem tudja meg senki. Ezt szinte óránként elismételte magának. Ötezer mérföldre van Derbyshire-től. Minden ismerőse úgy tudja, hogy az aggszűz nagynénjéhez ment látogatóba. Mindemellett a Harcourt család nem ugyanabban a körben forgott, mint a Rokesbyk. Cecilia feltételezte, hogy míg Edward érdekes társasági pletykatéma lenne, ő bizonyosan nem, és lehetetlennek tartotta, hogy a Manston grófjának másodszülött fiáról szóló történetek eljutnának Matlock Bath parányi falujába.

Hogy mit tesz majd, amikor a férfi felébred…

Nos, ezt nem egészen gondolta át. De mint kiderült, nem is számított. Több száz lehetséges jelenet játszódott le benne, de egyikben sem szerepelt az, hogy a férfi felismeri.

– Cecilia? – kérdezte a férfi. Nagyokat pislogva nézett fel rá, és Cecilia egy pillanatra ledermedt, annyira megbabonázta, mennyire kék a férfi szeme.

Számíthatott volna rá.

Aztán rádöbbent, milyen nevetséges ez a gondolat. Ugyan honnan tudhatta volna, milyen színű Edward szeme?

De akkor is. Valamiképp…

Úgy érezte, ilyesmit tudnia kellett volna.

– Felébredt… – mondta kábán. Próbált mást is mondani, de a torkára forrtak a szavak. Már az is nehezére esett, hogy levegőt vegyen, annyira elárasztották a váratlan érzelmek. Remegő kézzel hajolt előre, és megérintette a férfi homlokát. Maga sem tudta, hogy miért; a férfi már közel két napja nem volt lázas. De annyira eluralkodott rajta a kényszer, hogy megérintse, hogy a kezével is érezze azt, amit a szemével lát. Edward felébredt. Élt.

– Hagyja! – utasította Stubbs ezredes. – Hozzon orvost!

– Maga hozzon orvost! – csattant fel Cecilia, miután valamennyire feleszmélt. – Én a felesé…

A hangja megbicsaklott. Nem tudta kimondani a hazugságot. Edward előtt semmiképp.

Stubbs ezredes azonban megértette a ki nem mondott szót, és valami gorombaságot morogva a bajsza alatt kiment, hogy előkerítse az orvost.

– Cecilia? – ismételte Edward. – Te mit keresel itt?

– Mindjárt elmagyarázok mindent – suttogta sietve. Az ezredes bármelyik percben visszatérhet, és nem szeretne hallgatóság előtt magyarázkodni. És azt sem szerette volna, ha Edward elárulja, ezért gyorsan hozzátette: – Egyelőre csak…

– Hol vagyok? – szakította félbe a férfi.

Cecilia hozott még egy pokrócot. Egy újabb párnára lett volna szükség, de abból alig akadt a hevenyészett kórházban, ezért kénytelen lesz beérni az összehajtogatott pokróccal. Segített Edwardnak feljebb ülni, és a pokróccal megtámasztotta a hátát.

– Kórházban.

Edward kétkedő tekintettel nézett körül. A belső tér egyértelműen templomi volt.

– Ólomüveggel?

– Ez egy templom. Vagyis templom volt. Most kórház.

– De hol? – kérdezte Edward kissé türelmetlenül.

Cecilia keze megállt a levegőben. Valami nem stimmel. A férfi felé fordult, épp annyira, hogy a tekintetük találkozott.

– New York városában vagyunk.

A férfi a homlokát ráncolta.

– Azt hittem, hogy…

Cecilia várt, de a férfi nem fejezte be a mondatot.

– Mit hitt, hol van? – kérdezte végül.

Edward egy pillanatig üres tekintettel bámult maga elé, majd így szólt: – Nem is tudom. Eddig…

A szó elhalt az ajkán, és az arca megrándult. Mintha fájna neki, hogy ilyen erősen el kell gondolkodnia.

– Elvileg Connecticutba kellett mennem – mondta végül.

Cecilia lassan felegyenesedett.

– Hiszen el is ment Connecticutba.

Edward ajka felnyílt.

– Csakugyan?

– Igen. Több mint egy hónapot töltött ott.

– Micsoda!? – A férfi szeme megvillant. Cecilia ijedtségnek vélte.

– Nem emlékszik?

Edward a rendesnél sokkal szaporábban kezdett el pislogni.

– Több mint egy hónapot, azt mondja?

– Nekem ezt mondták. Én csak nemrég érkeztem.

– Több mint egy hónap… – ismételte. Csóválni kezdte a fejét. – Ez hogy lehetséges…

– Nem szabad túlerőltetnie magát – mondta Cecilia, és kinyúlt, hogy megint megfogja Edward kezét. Úgy tűnt, ez megnyugtatja a férfit. Az biztos, hogy Ceciliát megnyugtatta.

– Nem emlékszem… Jártam volna Connecticutban? – Kapta fel Edward a fejét, és fájdalmasan megszorította Cecilia kezét. – Hogyan lehetséges, hogy megint itt vagyok New Yorkban?

Cecilia tehetetlenül vont vállat. Ő erre nem tudja a választ.

– Nem tudom. Thomast kerestem, és meghallottam, hogy ön itt van. A Kepps-öböl közelében találtak önre, vérzett a feje.

– Thomast kereste… – visszhangozta Edward, és Cecilia szinte látta, ahogy vadul forognak a fogaskerekek a férfi fejében. – Miért kereste Thomast?

– Hírt kaptam, hogy megsebesült, de eltűnt, és…

Edward egyre jobban zihált.

– Mikor esküdtünk meg?

Cecilia felnyitotta a száját. Próbált válaszolni, tényleg próbált, de csak pár hasznavehetetlen hangot tudott kipréselni magából. Edward csakugyan úgy hiszi, hogy házasok? Hiszen eddig a napig még csak nem is látta!

– Nem emlékszem – mondta Edward.

Cecilia óvatosan válogatta meg a szavait.

– Mire nem emlékszik?

Edward elgyötört tekintettel nézett fel rá.

– Nem tudom…

Cecilia sejtette, hogy meg kellene nyugtatnia, de csak bámulni tudta. A férfi tekintete üres lett, a bőre, amely amúgy is fakó volt a betegségtől, most szinte elszürkült. Úgy markolta az ágy szélét, mintha mentőcsónak lenne, és Cecilia kényszert érzett, hogy kövesse a példáját. A csarnok forgott körülöttük, és szoros kis vájattá zsugorodott.

Cecilia alig kapott levegőt.

És Edward úgy festett, mint aki menten elájul.

Cecilia erőt vett magán, a férfi szemébe nézett, és feltette az egyetlen észszerű kérdést: – Emlékszik bármire is?

Második fejezet

A barakkok itt a Hampton Court Palace-ban elviselhetőek, sőt több mint elviselhetőek, habár közelébe sem érnek az otthon nyújtotta kényelemnek. A tiszteket kettesével szállásolták el egy kétszobás lakásban, így jut némi visszavonulási lehetőség. Egy másik hadnaggyal, egy Rokesby nevű fickóval osztom meg a szállást. Ha hiszed, ha nem, grófi sarj…

THOMAS HARCOURT LEVELE HÚGÁNAK, CECILIÁNAK

Edward levegő után kapkodott. Úgy érezte, a szíve menten kiszakad a mellkasából, és csak arra tudott gondolni, hogy ki kell másznia az ágyból. Ki kell derítenie, hogy mi folyik körülötte. Muszáj…

– Elég! – kiáltotta Cecilia, azzal rávetette magát, hogy visszanyomja az ágyra. – Muszáj megnyugodnia.

– Engedjen felkelnem! – kérte, habár az elméjének egy kis része próbált azzal érvelni, hogy azt sem tudja, hova akar menni.

– Kérem! – könyörgött Cecilia, és áthelyezte a súlyát, hogy Edward mindkét csuklóját le tudja szorítani. – Várjon egy percet, vegyen mély levegőt!

Edward zihálva pillantott fel rá.

– Mi folyik itt?

Cecilia nagyot nyelt és körbenézett.

– Szerintem meg kellene várnunk az orvost.

Edward azonban túl feldúlt volt ahhoz, hogy hallgasson rá.

– Milyen nap van ma? – kérdezte indulatosan.

Cecilia nagyot pislogott, mint akit a kérdés váratlanul ért.

– Péntek.

– A dátum mi?! – sziszegte Edward.

Cecilia nem válaszolt azonnal, de amikor megszólalt, a szavai lassan, óvatosan hagyták el az ajkát.

– Június huszonötödik napja van.

Edward szíve újra vadul kezdett dobolni.

– Micsoda?

– Kérem, várja meg, míg a…

– Az nem lehet. – Edward egészen kiegyenesedett ültében. – Ön bizonyosan téved.

Cecilia lassan megrázta a fejét.

– Nem tévedek.

– Nem… Nem! – Edward vadul ide-oda kapta a fejét. – Ezredes! – kiáltotta. – Orvos! Valaki!

– Edward, elég! – kiáltotta Cecilia, és próbálta elállni az útját, amikor Edward a lábát lendítve ki akart szállni az ágyból. – Kérem, várja meg, míg az orvos megvizsgálja!

– Maga ott! – Nyújtotta ki remegő karját egy sötét bőrű férfi felé, aki épp a közelben söpörte a padlót. – Milyen nap van ma?

A férfi elkerekedett szemmel nézett Ceciliára, némán segítséget kérve.

– Milyen nap van ma? – ismételte Edward. – Milyen hónap? Mondja meg a hónapot!

A férfi tekintete megint Cecilia felé rebbent, de most már válaszolt.

– Június van, uram. A hónap vége felé járunk.

– Az nem lehet! – jajdult fel Edward visszazuhanva az ágyra. – Nem…

Lehunyta a szemét, és lüktető fejfájása dacára megpróbálta gondolkodásra késztetni az agyát. Valahogyan csak helyre lehet ezt hozni! Ha elég erősen összpontosít, és megpróbálja felidézni az utolsó emlékét…

A szeme a következő pillanatban felpattant, és egyenesen Ceciliára nézett.

– Nem emlékszem önre.

A lány nagyot nyelt, és Edward tudta, hogy szégyellnie kellene magát, amiért kis híján megríkatta Ceciliát. Hiszen egy hölgy. A felesége. De nyilván megbocsát neki. Edwardnak muszáj tudnia… meg kell értenie, hogy mi történik vele.

– A nevemet mondta – suttogta Cecilia –, amikor felébredt.

– Tudom, hogy ön kicsoda – mondta Edward. – Csak épp nem ismerem fel.

Cecilia arca megremegett, ahogy felállt, és visszasimított egy elszabadult fürtöt a füle mögé, mielőtt összekulcsolta volna a kezét. Láthatóan ideges volt. És egyszer csak a legváratlanabb gondolat ötlött fel Edwardban – nem nagyon hasonlít arra a miniatűrre, amit a fivére folyton magánál tartott. A lány ajka telt és széles, közel sem az az édes, titokzatos félhold, mint ami a portrén van. És a haja sem aranyló, legalábbis nem az a mennyei árnyalat, amellyel a festő ábrázolta. Inkább sötétszőke volt. Ami azt illeti, szinte ugyanolyan, mint Thomasé, habár nem szőtte át annyi bronzos szál.

Feltételezte, hogy Cecilia nem töltött annyi időt a napon.

– Ön Cecilia Harcourt, nemde? – kérdezte végül. Mert csak most ötlött fel benne, hogy a kisasszony nem erősítette meg ezt tényként.

Cecilia bólintott.

– Igen, természetesen.

– És itt van New Yorkban. – A lány arcát fürkészte. – De miért?

Látta, hogy a lány a csarnok túlsó vége felé kapja a tekintetét, s közben alig észrevehetően megrázza a fejét.

– Bonyolult.

– De házasok vagyunk. – Ő maga sem tudta, hogy ezt állításnak vagy kérdésnek szánta-e.

Cecilia óvatosan leereszkedett az ágyra. Edward értette a tétovaságát. Egész eddig úgy dobálta magát, mint egy ketrecbe zárt állat. Cecilia elég erős lehet, ha le tudta fogni.

Vagy ő gyengült el ennyire.

Cecilia nagyot nyelt, úgy tűnt, valami nehéz feladatra gyűjti az erejét.

– Muszáj elmondanom…

– Mi folyik itt?

Cecilia összerezzent, és a fejüket mindketten Stubbs ezredes felé kapták, aki öles léptekkel közeledett feléjük az orvossal a sarkában.

– Miért vannak a pokrócok a földön? – szegezte nekik a kérdést az ezredes.

Cecilia megint felállt, és félrehúzódott, hogy az orvos átvegye a helyét Edward mellett.

– Kapálózott – mondta. – Össze van zavarodva.

– Nem vagyok összezavarodva! – csattant fel Edward.

Az orvos a nőre nézett. Edward legszívesebben elkapta volna a férfi torkát. Miért nézi Ceciliát? Itt ő, Edward Rokesby a beteg!

– Úgy tűnik, elveszítette… – Cecilia az ajkát harapdálta, a tekintetét ide-oda kapta Edward és az orvos között. Fogalma sem volt, mit mondhatna. Edward nem is hibáztathatta érte.

– Mrs. Rokesby? – próbálta szóra bírni az orvos.

Már megint ez. Mrs. Rokesby. Házasok. Hogy a csudába lehetnek házasok?

– Nos… – kezdte Cecilia gyámoltalanul, keresve a szavakat, amelyekkel leírható ez a képtelen helyzet. – Szerintem nem emlékszik, ööö…

– Bökje már ki, asszony! – dörrent rá Stubbs ezredes.

Edward félig már kiugrott az ágyból, amikor feleszmélt, hogy mit tesz.

– Vigyázzon a hangjára, ezredes! – mordult fel.

– Nem, nem… – mondta Cecilia gyorsan. – Semmi baj. Nem akart tiszteletlen lenni. Mindannyian kétségbeestünk.

Edward horkantott egyet, és a szemét is forgatta volna, de ekkor Cecilia gyengéden a vállára helyezte a kezét. Az inge vékony volt, elnyűtt, és érezte, ahogy a nő ujja hűvös, csendes erővel nyugszik meg a vállán.

Ettől lehiggadt. A dühe nem illant el varázsütésre, de már képes volt mélyen, egyenletesen lélegezni – épp annyira, hogy ne ugorjon az ezredes torkának.

– Nem tudta, mi lehet a mai dátum – mondta Cecilia immár határozottan. – Szerintem azt hitte, hogy… – Edwardra pillantott.

– Hogy nem június van – fejezte be a mondatot élesen.

Az orvos összevonta a szemöldökét, megfogta Edward csuklóját, hogy ellenőrizze a pulzusát. Amikor ezzel végzett, először Edward egyik, majd a másik szemébe nézett.

– A szememmel semmi baj – morogta Edward.

– Mi az utolsó, amire emlékszik, Rokesby kapitány? – kérdezte az orvos.

Edward kinyitotta a száját, és minden erejével azon volt, hogy válaszoljon, de az elméje ködbe burkolózva, szürkén tátongott előtte. Az óceánon volt, az acélos kék víz természetellenesen nyugodtnak hatott. Sehol egy fodrozódás, sehol egy hullám.

Sehol egy emlékfoszlány.

Kétségbeesésében a lepedőt markolta. Hogy a pokolba szerezze vissza az emlékezetét, amikor abban sem biztos, hogy mi az, amire helyesen emlékszik?

– Próbálkozzon, Rokesby – mordult rá Stubbs ezredes.

– Próbálkozom! – csattant fel Edward. Hülyének nézik? Azt hiszik, őt nem is érdekli? Fogalmuk sincs arról, mi zajlik a fejében, hogy milyen érzés, hogy egy nagy semmi terül el ott, ahol az emlékeinek kellene lenniük.

– Nem tudom – mondta végül. Muszáj összeszednie magát. Mégiscsak katona; arra képezték ki, hogy a veszéllyel szembenézve is higgadt maradjon. – Szerintem… talán… a connecticuti kolóniára kellett mennem.

– Valóban elment a connecticuti kolóniára – mondta Stubbs ezredes. – Emlékszik?

Edward a fejét rázta. Próbálkozott… annyira akarta… De semmi. Csak a homályos érzés, hogy valaki arra kérte, menjen oda.

– Fontos út volt – erőltette az ezredes. – Nagyon sok mindent el kell nekünk mondania.

– Nos, ez jelen pillanatban elég lehetetlen, nem igaz? – mondta Edward keserűen.

– Kérem, ne helyezzenek rá ekkora nyomást – avatkozott közbe Cecilia. – Csak most ébredt fel.

– Az aggodalma jogos – mondta Stubbs ezredes –, de ezek az információk életbevágóan fontosak a hadsereg számára, és nem tehetjük félre holmi fejfájás miatt. – Az egyik közelben álló katonára pillantott, majd az ajtó felé biccentett. – Kísérje ki Mrs. Rokesbyt. A hölgy visszatérhet, amint kikérdeztük a kapitányt.

Ó, ne! Erről szó sem lehet.

– A feleségem itt marad mellettem – sziszegte Edward.

– Nem értesülhet ilyen bizalmas információkról.

– Ez aligha lehet gond, mivelhogy semmit sem tudok önnek mondani.

Cecilia megállt az ezredes és az ágy között.

– Időt kell hagynia, hogy visszatérjen az emlékezete.

– Mrs. Rokesbynak igaza van – szólalt meg az orvos. – Az ilyen esetek ritkák, de nagyon valószínű, hogy visszanyeri az emlékezete nagy részét, vagy akár az egészet is.

– Mikor? – szegezte neki a kérdést az ezredes.

– Ezt nem tudom megmondani. Addig is biztosítanunk kell neki a csendet és a nyugalmat, amennyire ezt a jelen körülmények lehetővé teszik.

– Nem – mondta Edward, mert a csend és a nyugalom volt a legutolsó, aminek szükségét érezte. Ennek is úgy kell mennie, mint minden másnak az életében. Ha az ember eredményt akar, akkor keményen megdolgozik érte, edz, gyakorol.

Nem fog ágyban heverészni, reménykedve, hogy némi csendben és nyugalomban lesz része.

Odapillantott Ceciliára. Aki ismeri. Lehet, hogy Edward nem emlékszik az arcára, de több mint egy éven át leveleztek. Cecilia ismeri. Tudja azt is, hogy Edward képtelen a semmittevésre, arra, hogy csak heverésszen.

– Cecilia – mondta –, ön bizonyosan megérti.

– Szerintem a doktor úrnak igaza van – mondta Cecilia csendesen. – Ha eleget pihen…

Edward azonban már rázta is a fejét. Mindannyian tévednek… Egyszerűen nem…

Az ördög vigye el!

Éles fájdalom hasított a koponyájába.

– Mi a baj? – kiáltott fel Cecilia. Edward mielőtt összeszorította volna a szemét, még látta, hogy a nő riadtan az orvos felé kapja a tekintetét. – Mi történik vele?

– A fejem… – nyögte Edward. Bizonyára túl gyorsan rázta meg. Olyan volt, mintha az agya nekicsapódott volna a koponyájának.

– Már emlékszik valamire? – kérdezte Stubbs ezredes.

– Nem, maga megátalkodott… – Edward még időben elhallgatott, mielőtt valami megbocsáthatatlant mondott volna. – Egyszerűen csak fáj.

– Elég – jelentette ki Cecilia – Nem engedem, hogy tovább faggassa!

– Nem engedi? – hökkent meg Stubbs ezredes. – Én vagyok a felettese.

Nagy kár, hogy Edward képtelen volt kinyitni a szemét, mert nagyon szívesen látta volna az ezredes arcát, amikor Cecilia így válaszolt: – Nekem viszont nem a felettesem.

– Ha szabadna közbeszólnom… – próbálkozott az orvos.

Edward hallotta, hogy valaki közelebb lép hozzá, majd érzékelte, hogy a matrac megsüllyed, ahogy az orvos leült mellé.

– Ki tudja nyitni a szemét?

Edward megrázta a fejét, de ez alkalommal lassan. Úgy érezte, csak úgy tarthatja féken a fájdalmat, ha összeszorítja a szemét.

– Ilyesmi gyakran fordul elő fejsérülés esetén – mondta az orvos gyengéden. – Idő, mire felépül, és nagyon sokszor fájdalmas a folyamat. Attól tartok, nem segít, ha siettetjük a dolgokat.

– Megértem – mondta Edward. Nem tetszett neki, de megértette.

– Ez meghaladja az orvosok tudását – folytatta a férfi. A hangja kicsit halkabb lett, mintha odafordult volna valaki felé. – Nagyon sok mindent nem tudunk az agy sérüléseiről. Ami azt illeti, fogadni mernék, hogy sokkal több az, amit nem tudunk, mint az, amit igen.

Edward ezt nem találta megnyugtatónak.

– A felesége igen gondosan ápolta – tette hozzá az orvos, és megpaskolta Edward karját. – Azt javaslom, hogy folytassa, de ha lehetséges, ne itt a kórházban.

– Nem a kórházban? – visszhangozta Cecilia.

Edward még mindig nem nyitotta ki a szemét, de hallotta Cecilia hangjában a rémületet.

– Már nincs láza – magyarázta az orvos –, és a fején levő seb is szépen gyógyul. Nem látni gyulladás nyomát.

Edward megérintette a fejét, és elfintorodott.

– Én a helyében ezt nem tenném – jegyezte meg az orvos.

Edward végül mégiscsak kinyitotta a szemét, és megnézte az ujját. Félig-meddig arra számított, hogy véres lesz.

– Nem vihetem el a kórházból – mondta Cecilia.

– Nem lesz semmi gond – biztatta az orvos. – Senkitől sem remélhet odaadóbb ápolást, mint a feleségétől.

– Nem – mondta Cecilia –, ezt nem érti. Nincs hova vigyem.

– Hol szállt meg? – kérdezte Edward. Hirtelen eszébe jutott, hogy ő felelős Cecilia épségéért és biztonságáért.

– Egy szobát béreltem. Nem messze innen. De csak egy ágy van benne.

Most először azóta, hogy felébredt, Edward úgy érezte, legszívesebben elmosolyodna.

– Egy egészen kicsike ágy – pontosított Cecilia. – Én is alig férek el rajta. Ön lelógna a szélén. – És akkor, amikor senki sem mondott semmit elég gyorsan ahhoz, hogy oldja Cecilia szinte kézzel fogható zavarát, hozzátette: – Női szálláshely. Nem is engednék be.

Edward egyre növekvő hitetlenkedéssel fordult Stubbs ezredes felé.

– A feleségem egy női szálláson hál?

– Nem tudtunk róla, hogy itt van – válaszolta a férfi.

– Ha jól értem, már három napja tudnak róla.

– Akkor már elhelyezkedett.

Fagyos harag kezdett éledezni benne. Edward ismerte a New York-i női szállások jellegét. Most nem számít, hogy nem emlékszik az esküvőre, Cecilia mégiscsak a felesége.

És a hadsereg hagyta, hogy egy tiszti feleség megkérdőjelezhető körülmények között lakjon?

Edwardot úriembernek nevelték – egy vérbeli Rokesbynak –, és van olyan sértés, amit már nem lehet eltűrni. Elfeledkezett a fejfájásról, még arról is, hogy elveszítette az emlékezetét. Csak annyit tudott, hogy ez itt a felesége, a nő, akinek megfogadta, hogy becsülni és oltalmazni fogja, de akit csúnyán elhanyagolt az a bajtársi szövetség, amelynek ő az élete utóbbi három évét szentelte.

A hangja gyémántkeménységű volt, amikor megszólalt: – Másik szállást keresnek neki.

Stubbs szemöldöke a magasba szökött. Mindketten tudták, hogy ki az ezredes, és ki csupán kapitány.

Ám Edwardot ez nem tántorította el. A hadseregben való pályafutásának nagy részében igyekezett nem kihasználni nemesi származását, de ez alkalommal nem volt fenntartása.

– Ez a hölgy – kezdte – a tiszteletreméltó Mrs. Edward Rokesby. – Stubbs ezredes már nyitotta volna a száját, hogy mondjon valamit, de Edward nem hagyott neki időt. – A feleségem, és Manston grófjának menye. – Hangját átitatta több nemzedék arisztokrata gőgje. – Nem lakhat holmi női szállón.

Cecilia, láthatóan feszengve, megpróbált közbeavatkozni.

– Teljesen elfogadható a szállásom – mondta gyorsan. – Erről biztosíthatom.

– Erről nem vagyok annyira meggyőződve – válaszolt Edward, és le sem vette a szemét Stubbs ezredesről.

– Keresünk neki egy sokkal megfelelőbb szállást – mondta a férfi mogorván.

– Még ma este – pontosított Edward.

Az ezredes arckifejezése egyértelműen elárulta, hogy ezt észszerűtlen kérésnek tartja, de rövid, feszült csend után így szólt: – Elszállásolhatjuk az Ördögfejben.

Edward bólintott. Az Ördögfejhez címzett fogadó elsősorban brit katonákat fogadott, és az egyik legelegánsabb ilyen jellegű intézmény volt New Yorkban. Ami nem nagy szó, de Edward jobb helyet keresve sem találna, leszámítva azt, hogy ha magánházban helyeznék el Ceciliát. New York kétségbeejtően túlzsúfolt volt, és úgy tűnt, a hadsereg erőforrásainak a fele arra ment el, hogy alvóhelyet találjanak az embereinek. Az Ördögfej magányosan utazó hölgynek nem lett volna megfelelő, de tiszti feleségként Cecilia biztonságban lesz, és tisztelettel fognak vele bánni.

– Montby holnap távozik – jegyezte meg Stubbs ezredes. – A szobája elég nagy kettejüknek.

– Költöztesse össze egy másik tiszttel – utasította Edward. – A feleségemnek már ma este szüksége van a szobára.

– Holnap is jó lesz – mondta Cecilia.

Edward ezt eleresztette a füle mellett.

– Még ma este.

Az ezredes bólintott.

– Beszélek Montbyval.

Edward ezt kurta biccentéssel nyugtázta. Ismerte Montby kapitányt. Ő is, mint ahogyan az összes tiszt, szemrebbenés nélkül átadná a szobáját, ha ezzel garantálhatja egy úrhölgy biztonságát.

– Mindeközben – mondta az orvos –, Rokesby kapitánynak nyugalomra és csendre van szüksége. – Ceciliához fordulva még hozzátette: – Minden izgalmat kerülnie kell.

– Jelen pillanatban nehezen képzelem el, hogy ennél izgatottabb legyek – jegyezte meg Edward.

Az orvos elmosolyodott.

– Az nagyon jó jel, ha sikerült megőriznie a humorérzékét.

Edward úgy döntött, inkább nem teszi szóvá, hogy ezt nem viccnek szánta.

– Holnap el tudjuk innen vinni – közölte Stubbs ezredes kimérten. Cecilia felé fordult: – Addig is mondjon el neki mindent, amiről lemaradt. Talán az segít visszanyerni az emlékezetét.

– Remek ötlet – mondta az orvos. – Biztos vagyok benne, hogy a férje is tudni szeretné, hogyan került ön ide New Yorkba, Mrs. Rokesby.

Cecilia próbált mosolyogni.

– Természetesen, uram.

– És ne feledje, csak semmi izgalom! – Az orvos elnézően Edward felé pillantott: – Ennél több.

Az ezredes váltott néhány szót Ceciliával az Ördögfejbe való átköltözés kapcsán, majd a két férfi távozott, ismét egyedül hagyva Edwardot a feleségével. Nos, legalábbis annyira egyedül, amennyire egy beteg katonákkal teli templomban lehet.

Edward Ceciliára pillantott, aki feszengve állt az ágya mellett. A felesége. Hogy a pokolba lehet?

Nem értette, mindez hogy történhetett, de bizonyosan igaz. Úgy látta, Stubbs ezredes elhiszi, és a férfi mindig is tárgyilagos, józan ember volt. Ráadásul ő itt Cecilia Harcourt, a legjobb barátjának a húga. Ha az ember arra ébred, hogy elvett egy nőt, akivel elvileg soha nem is találkozott, legalább ő legyen az.

Ennek ellenére úgy érezte, az ilyesmire csak emlékezne.

– Hol esküdtünk meg?

Cecilia a kereszthajó felé bámult. Lehet, hogy nem is hallotta meg a kérdést.

– Cecilia…

– Pár hónapja – mondta Cecilia feléje fordulva. – Aludnia kellene.

– Nem vagyok fáradt.

– Nem? – Cecilia tétován elmosolyodott, ahogy leült az ágy mellett álló székre. – Én kimerült vagyok.

– Elnézést – mondta Edward azonnal. Úgy érezte, fel kellene ülnie. Kezet nyújtania neki.

Úriemberként viselkednie.

– Nem gondolkodtam – mondta.

– Nem sok lehetősége volt rá – közölte Cecilia kimérten.

Edward ajka felnyílt a meglepetéstől, és akkor arra gondolt – ez az a Cecilia Harcourt, akit olyan jól ismert. Vagy akiről azt hitte, hogy jól ismeri. Az igazat megvallva nem tudta felidézni, hogy látta-e az arcát bármikor is. De ugyanúgy beszélt, mint ahogyan a leveleiben fogalmazott, és Edward a háború vérzivatarában a szívében hordozta a nő szavait.

Néha eltöprengett, nem furcsa-e, hogy jobban várja Cecilia Thomasnak írt leveleit, mint azokat, amelyeket a saját családja küld neki.

– Bocsásson meg – mondta Cecilia. – Igazán illetlen a humorom.

– Nekem tetszik.

Cecilia Edwardra pillantott, aki mintha hálát látott volna a nő szemében.

Milyen érdekes a színe. Mint a tenger zöldes habja, és olyan fakó, hogy Ceciliát egy másik korban bizonyosan elvarázsolt lénynek tartották volna. Ami nem tűnt igazságosnak, mert Cecilia épp olyan valóságos és megbízható volt, mint bárki, akivel egész eddigi élete során találkozott.

Vagy akiről úgy hiszi, hogy találkozott.

Cecilia zavartan megérintette az arcát.

– Van valami az arcomon?

– Csak nézem – válaszolta Edward.

– Nincs rajtam túl sok látnivaló.

Edward erre elmosolyodott.

– Ezzel nem értek egyet.

Cecilia elpirult, és Edward rádöbbent, hogy flörtöl a feleségével. Különös. És mégis talán ennek a napnak a legkevésbé furcsa fejleménye.

– Bárcsak emlékeznék… – kezdte. Cecilia odakapta a tekintetét.

Bárcsak emlékezne az első találkozásukra. Bárcsak emlékezne az esküvőre.

Bárcsak emlékezne a csókjukra.

– Edward? – kérdezte Cecilia csendesen.

– …mindenre – fejezte be a mondatot, de a szó nagyobb élt kapott, mint szerette volna. – Bárcsak mindenre emlékeznék.

– Biztos vagyok benne, hogy visszatérnek az emlékei. – Cecilia feszesen mosolygott, de nem tűnt őszintének. A szeme nem mosolygott, és Edward ekkor döbbent rá, hogy Cecilia kerülte a tekintetét. Csak nem hallott még valamit az állapotáról, amit nem osztott meg vele? Fogalma sem volt, ez mikor történhetett volna meg; Cecilia el sem ment az ágya mellől, amióta ő felébredt.

– Hasonlít Thomasra – mondta váratlanul.

– Úgy véli? – nézett rá Cecilia zavartan. – Senki sem mondta még. Persze a hajszínünket leszámítva. – Cecilia ekkor megérintette a haját, de valószínűleg észre sem vette. A laza kontyot tűk fogták össze, és kósza tincsek csüggtek fáradtan az arca körül. Edward hirtelen tudni szerette volna, milyen hosszú ez a haj, és milyen lehet, amikor leomlik Cecilia hátára.

– Én édesanyánkra hasonlítok… Vagy legalábbis ezt mondták. Nem ismertem. Thomas inkább édesapánkra ütött.

Edward a fejét rázta.

– Nem a vonásaikban hasonlítanak. Hanem az arcjátékukban.

– Elnézést?

– Igen, mint most! – Vigyorodott el Edward, és jóval élénkebbnek érezte magát, mint egy perccel korábban. – Ugyanolyan arcot vágott! Amikor azt mondta, elnézést. Pontosan úgy hajtotta félre a fejét, ahogy Thomas szokta.

Cecilia halványan elmosolyodott.

– Olyan gyakran kér elnézést?

– Közel sem olyan gyakran, mint kellene.

Cecilia erre felnevetett.

– Ó, köszönöm szépen – mondta a szemét törölgetve. – Nem nevettem már… – Megrázta a fejét. – Nem is emlékszem, mióta.

Edward kinyúlt, és megfogta Cecilia kezét.

– Nem sok oka volt a nevetésre – mondta csendesen.

Cecilia nagyot nyelt, ahogy bólintott, és egy rettenetes pillanatig Edward azt hitte, hogy a felesége elsírja magát. Ennek ellenére tudta, hogy nem hallgathat.

– Mi történt Thomasszal? – tette fel a kérdést.

Cecilia mély levegőt vett, majd lassan kifújta.

– Üzenet érkezett, hogy megsebesült, és New York városában lábadozik. Aggódtam… Nos, mint maga is láthatja – tette hozzá kezével a csarnok felé intve. – Nincs elég ápolónő, aki gondozná a sebesült katonákat. Nem akartam, hogy a fivérem egyedül legyen.

Edward ezen elgondolkodott.

– Meglep, hogy az édesapja megengedte, hogy útra keljen.

– Az édesapám elhunyt.

A pokolba is!

– Elnézést. Úgy tűnik, az emlékezetemmel együtt a tapintatom is cserben hagyott. – Habár az igazat megvallva ezt nem sejthette: Cecilia rózsaszín ruhát viselt, és semmi sem utalt arra, hogy gyászol.

Cecilia észrevette, hogy Edward a púderszínű ruhaujjat méregeti.

– Tudom – mondta ajkát lebiggyesztve. – Feketét kellene viselnem. De csak egy fekete ruhám van, és az gyapjúszövetből készült. Ezen az éghajlaton megfőnék benne, mint egy csirke.

– A mi egyenruhánk is meglehetősen kényelmetlen a nyári hónapokban – bólintott Edward.

– Valóban. Thomas ezt említette is a leveleiben. Azért nem is hoztam magammal azt a ruhám, mert Thomas mesélt arról, hogy nyaranta mekkora itt a hőség.

– Biztos vagyok benne, hogy rózsaszínben jobban is mutat – jegyezte meg Edward.

Cecilia nagyot pislogott a bók hallatán. Ami érthető. A ruha hétköznapisága éles ellentétben állt a kórházi környezettel.

A templomi környezettel.

Azzal, hogy háború dúl körülöttük.

Ha ehhez hozzászámítja elveszített emlékezetét és a megtalált feleségét, el nem tudta képzelni, hogyan lehetne az élete még ennél is bizarrabb.

– Köszönöm – mondta Cecilia, majd megköszörülte a torkát, és így folytatta: – De az édesapámról kérdezett. Igaza van, nem engedte volna, hogy New Yorkba utazzam. Ugyan nem volt a világ leglelkiismeretesebb szülője, de még ő is erősen ellenezte volna. Habár… – Idegesen kacagott fel. – Nem tudom, milyen hamar tűnt volna fel neki a távollétem.

– Biztosíthatom, hogy bárkinek feltűnne a távolléte.

Cecilia a szeme sarkából pillantott rá.

– Ön nem ismerte az édesapám. Mindaddig, míg a háztartás zökkenőmentesen halad, pontosabban haladt, semmit sem vett volna észre.

Edward lassan bólintott. Thomas nem sokat mesélt Walter Harcourtról, de az a kevés is teljesen összecsengett Cecilia leírásával. Thomas nem egyszer panaszkodott, hogy az apja túlságosan is belekényelmesedett abba a helyzetbe, hogy Cecilia fizetetlen házvezetőnőként tengeti otthon az életét. Muszáj férjet találnia, mondogatta Thomas. Hátra kell hagynia Marswellt, és a saját életét kell élnie.

Vajon Thomas össze akarta őket boronálni? Edward akkoriban nem így értette.

– Baleset érte az édesapját? – kérdezte Edward.

– Nem, de a halála meglepetésként ért mindenkit. A dolgozószobájában szundított. – Szomorúan vont vállat. – Nem ébredt fel álmából.

– A szíve?

– Az orvos szerint nem lehetett biztosan megállapítani. De nem is számít, nem igaz?