A mű eredeti címe: Behind the Crimson Curtain 2.

Copyright © 2025 by E. B. Golden

All rights reserved.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Goitein Veronika, 2026

Minden jog fenntartva; a mű részletei sem közölhetők, és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

Ez egy kitalált történet. A nevek, szereplők, helyszínek és események a szerző képzeletének szüleményei, vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre. Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt – személyekkel, intézményekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csak a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-944-4 (papír)

ISBN 978-963-614-945-1 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Peiker Éva

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Tördelés: Sólyom Melinda

Korrektúra: Szilasi Éva

Magyar borító: Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Liz nagynénémnek,

aki táplálta a képzeletemet

ELSŐ
FELVONÁS

EGY

– FIRIN –

MOST

Valahányszor lehunytam a szemem, körülvettek a lángok.

Két hónappal azután, hogy a Rejtőző Társulat színháza leégett, még mindig kísértett a tűz. Fantomforróság perzselte a bőrömet, égő hús szaga kínozta az orromat, füst fojtogatta a torkomat. Akár aludtam, akár ébren voltam, csak a lángokat láttam – és a nodtacht tartótisztem szemében kihunyó fényt, amikor halálát lelte a tűzben.

Amikor megöltem. Újra meg újra meghalt a lelki szemem előtt.

Most, ahogy kiterítve feküdtem a Nincstelenek negyedében, és a műtőasztal szélét markoltam, erőt adott Eznur halálának emléke és a szabadság ígérete. A sebész szinte szeretettel érintette meg a karom belső oldalán az X alakú forradást, ami a vorstav’n nodtacht kémek jele volt.

– Ne félj, itt biztonságban vagy – nyugtatott.

Majdnem kitört belőlem a nevetés. A biztonság számomra eddig csak álom volt. Elérhetetlen vágyálom.

Miután leégett a színház, az Iket-szigetek új elnöke közhírré tétette, hogy a Vorstav’n Birodalom titkos ügynökeit egy X alakú sebhelyről lehet felismerni, amilyen az enyém is. Hulei báró a félelemre építette a kampányát, és sikerrel járt. Megválasztották elnöknek, és a választást követő embervadászat miatt füstbe mentek a terveim. Legalábbis a mai napig.

Gyerekkoromban apám azt mondta, hogy az illúziót, vagyis az alakváltó képességünket a forradás adja. De amikor a színházban felrúgtam az olajlámpásokat, és Eznurba belekaptak a lángok, még akkor is az illúzióval felvett arcát és alakját láttam, amikor a karján a forradást már rég elemésztette a tűz. Csak akkor tűnt elő az igazi arca és alakja, amikor már meghalt. Nyomorult életének utolsó pillanatában Eznur megajándékozott az igazsággal, amely a szabadságot jelenthette nekem.

Az illúzióm forrása mégsem az X alakú sebhely.

Akár az életemet is feltettem volna rá, hogy ha eltávolítom a forradást, akkor is képes leszek más alakot ölteni. Sajnos azonban amikor ezzel saját kezűleg próbálkoztam, elájultam, amint kiserkent a vérem. Biztos kézre, tiszta vágásra, steril eszközökre volt szükség, és arra, hogy ha elveszítem az eszméletemet, legyen mellettem valaki. Így kerültem a sebész műtőasztalára.

A szikár alak mosolya kísértetiesen álságos volt. Akárcsak Luisonn új elnöke, ő is mesterien játszott szerepet, még csak illúzióra sem volt szüksége hozzá. Együttérzése mögött méreg forrt, akárcsak Hulei báró megértő álarca mögött. De a báróval ellentétben a sebész jó szándékú segítőkészsége mögül kivillant a mohó gonoszság. Furcsa, hogy bárki képes volt megbízni benne, de az alsóbb osztályokból származó emberek kétségbeesésükben fordultak hozzá, és a kétségbeesett emberek bizalmával könnyű visszaélni. Most egy voltam közülük: szív alakú, riadt arcomat sűrű, fekete fürtök keretezték.

A sebésznek fogalma sem volt a képességemről, de a forradásom annyit elárult neki, hogy nodtacht vagyok. Luisonnban minden nodtacht fejére vérdíjat tűztek ki, élve vagy holtan, ezért bőségesen meg kellett fizetnem a sebész szolgálatait. A vérdíj összegének másfélszeresét kínáltam.

– Készen állsz? – kérdezte.

Alázatos, ijedt mosollyal feleltem.

– Igen.

Szorítókötést tett a felkaromra, és én legszívesebben megragadtam volna a kést, amit máskor mindig a ruhám ujjában rejtegettem. Aztán kutatni kezdett a mögötte lévő kis asztalon álló dobozban a tucatnyi fénylő, pengeéles orvosi eszköz között. A sötét, csillogó faborítású falakon nagy kések és fűrészek függtek, akár a díszkardok. A helyiség pompája szöges ellentétben állt a Nincstelenek negyedének nyomorúságos utcaképével, de a sebésznek jó oka volt rá, hogy itt nyisson rendelőt. A koldusszegény emberek remek kísérleti alanyok.

– Egészen egyszerű lesz – magyarázta. – Gyors vágással eltávolítom a sebhelyet a bőrről, azután pedig teszek róla, hogy egy elmérgesedett veszekedés eredményének látszódjék – mutatott egy vasalóra, amit forró szénen melegített.

Elfintorodtam. Aligha nevezhető egyszerű veszekedésnek, ha valakire tüzes vasalóval támadnak, de ebben a városban egy ilyen történet egyáltalán nem lenne szokatlan.

– Harapj rá! – nyújtott felém egy vastag, fognyomokkal teli bőrszíjat.

Tétováztam. Ha tévedek, és Eznur halálából helytelen következtetést vontam le, akkor talán végérvényesen a mostani arcom marad rajtam. De ha igazam volt, akkor végre bosszút állhatok az elnökön. Hulei báró alattomosan beszivárgott hazám vérkeringésébe, és elnökké választatta magát, miután a lázadók elűzték az Iket-szigetekről a vorstav megszállókat. Akkor még volt esélyem egy jobb életre, és ő megcsillantotta előttem a boldogság lehetőségét, hogy aztán kegyetlenül összetörje az álmaimat.

Úgy döntöttem, ezt nem hagyom annyiban, de amíg rajtam van az X alakú sebhely, lehetetlen lenne a közelébe férkőznöm.

Elvettem a bőrszíjat.

A sebész a térdére támasztotta a tenyerét.

– Készen állsz? – kérdezte ismét.

Hátradöntöttem a fejem, biccentettem. Lekötözött, hogy ne tudjak csapkodni, aztán alkohollal dörzsölte be a forradást, és felemelte a szikét.

– Nem kell nézned – mondta.

Ujjatlan alsóingemben vacogva feküdtem a hideg deszkán.

Hatni fog a beavatkozás.

Hatnia kell!

A hűvös fém a karomhoz ért. Belém vágott a szike. Lekötözött tagjaim megrándultak, és a számban tartott bőrszíj ellenére úgy üvöltöttem, mint egy sebzett állat.

– Ne mozogj! – szólt rám a sebész. – Már majdnem… várj, mi a…

Iszonyatos fájdalom hasított az oldalamba, mintha ezernyi éles karom szaggatná a csontjaimról a húst. Úgy éreztem, az utolsó csepp vérem is elfolyik, és olyan erővel haraptam a szíjat, hogy görcsölt az állkapcsom. Morogtam, ordítottam.

Ez a fájdalom nem lehet csupán a vágástól.

Ez valami más.

Megfordult velem a világ, és elsötétült minden. Valahonnan fentről a sebész hangját hallottam.

– Szentek és istenek, még ilyet!

A mellkasom égett, mintha kitépték volna a szívemet. De nem a szívem hiányzott… hanem az illúziófonal. A képességem. Nem!

Kipislogtam a könnyeket a szememből, és észrevettem a sebész kezében egy parányi, fekete, csillogó tárgyat. Akkora volt csupán, mint a körmöm. Kőnek látszott, talán obszidiánnak.

A karomban volt. Most vette ki belőlem.

– Mi az?! – kiáltottam, de a bőrszíj még mindig a számban volt.

A sebész rám meredt. A műtőasztalra omló hajam feketéből barnára változott, göndörből simára. És eltűnt az illúzióarcom.

Vonaglottam, és megpróbáltam felülni. Rázkódott az asztal.

– Mi az?!

– Nem… nem tudom – suttogta elkerekedett szemmel.

A kő és az illúzió. Összefügg a kettő.

Egészen biztosan összefügg.

A sebész hátratolta a székét.

– A nodtachtok! – sziszegte, és megbotlott a dobozban, amelyben az eszközeit tartotta. Felkapott egy jegyzettömböt. – Képességeik vannak. Így tudott a stav rezsim mindent kifürkészni, mindent kihallgatni, mindenhol…

A bőrszíj csattanva a földre esett. A sebész ijedtében felugrott.

– Tedd vissza! – förmedtem rá. Alig láttam a fájdalomtól.

Látta, hogy pillanatokon belül elájulok, talán meg is halok, és azonnal engedelmeskedett. Amint a kő ismét a húsomban volt, elmúlt a rettentő kín. Összeroskadtam, szédültem, az asztal imbolygott velem, akár egy hajó. Levegőért kapkodtam.

– Hihetetlen… – A sebész a térdére tette a jegyzettömbjét, és rezzenéstelen tekintettel írt bele valamit. – Kapcsolódik a vérhez. A felkari artéria… a szívhez legközelebb esik…

A szédülés ellenére megpróbáltam a szavaira koncentrálni. Ha a kő az ereimen át adja nekem az illúzió képességét, akkor logikus, hogy a szívemhez legközelebbi artériához kapcsolódik.

– A lábamba – nyögtem ki.

A sebész felnézett.

– Tedd a lábamba! – Még emlékeztem apám anatómialeckéire, és emlékeim szerint a lábban egy nagy artéria fut. Kockázatos, de meg kellett próbálnom. Nem hibázhattam.

A sebész csak bámult. A hatalmában voltam. Itt tarthat megkötözve, és feljelenthet az első csendőrnek, akit az utcán talál, hiszen valószínűleg amúgy is ezt tervezte… Vagy vághat rajtam egy új sebet, és tanulmányozhatja, hogyan működik a fekete kő varázslata.

Bólintott.

– Igen, rendben. Megpróbálom. – Ismét odanyújtotta a bőrszíjat, és én megint ráharaptam.

Sietve, mélyen belevágott a combomba, ezúttal jobban kapkodott, mint amikor a karomba vágott. De amikor kiemelte a követ, megint rám tört az elviselhetetlen fájdalom. A fekete kő nélkül minden porcikám összeomlással fenyegetett.

Amint behelyezte a követ a combomon ejtett vágásba, elmúlt a fájdalom.

Megint izzadva ziháltam a műtőasztalon, lehunytam a szemem, próbáltam úrrá lenni a szédülésen és a fejvesztett rémületen, ami teljesen megbénított. Egy percen át még gondolkodni is képtelen voltam. Aztán nagyon óvatosan figyelni kezdtem a mellkasomban az érzetet, és megkönnyebbülve észleltem, hogy visszatért. Ismét az enyém volt az illúziófonal, ami eddigi életem során a biztonságomról gondoskodott, és a szívem mögött lüktetett.

– Még mindig… meg tudod csinálni? – kérdezte alig hallhatóan a sebész.

Gondolatban megfeszítettem az illúziófonalat, és amikor odapillantottam, láttam, hogy a hajam megint fekete fürtökben göndörödik. Könnybe lábadt a szemem. A sebész döbbenten figyelt, épp csak a nyála nem csorgott. Találkozott a tekintetünk, és azonnal felöltötte hamis, együttérző mosolyát.

– Köszönöm – motyogtam.

– Ugyan, semmiség! Szegényke, alaposan megszenvedted a műtétet.

Gyakorlottan összevarrta a sebet a combomon, aztán a felkaromat a régi forradás helyén összeégette a vasalóval. Az előző kínhoz képest ez már szinte semmiség volt. Égett hús és friss vér szaga terjengett a levegőben.

– Pihenj csak – duruzsolta a sebész. – Hozok egy kis vizet.

Kiment. Hallottam, ahogy kattan a zár.

Minden porcikám sajgott, de sikerült a megkötözött kezemmel a műtőasztal széle alá nyúlnom. Néhány nappal korábban oda rejtettem a késemet. Gyerekkoromban már annyiszor zártak be, hogy egy életre elegem lett belőle.

Elvágtam a kötelet. Amikor feltápászkodtam, megszédültem, és a műtőasztalra kellett támaszkodnom. Néztem az összekarmolt asztallapot, és próbáltam úrrá lenni a rám törő hányingeren.

Remegő kézzel félresimítottam a hajamat, és megnéztem a felkaromat. A vasaló csúf vörös nyomot hagyott, de amikor megfeszítettem az illúziófonalat, teljesen el tudtam tüntetni. Sírás fojtogatott. A sebek még fájtak, de életemben először teljesen simának látszott a felkarom bőre.

Szabad vagyok! Vagy legalábbis szabad leszek, ha kijutok.

Egy kis könyvespolc mögött megtaláltam az ajtót, amit a sebész lánya említett nekem. Ez jó menekülési útvonalat biztosított arra az esetre, ha a hatóságokat véletlenül érdekelték volna a sebész bűncselekményei. Az ajtón át egy folyosóra jutottam, ahol jobbra indultam, ahogy a sebész lánya mondta. Egy szekrényben megtaláltam és felvettem a takarítóöltözékét. A galléron halvány vérfoltokat láttam, olyan halványakat, mint a lány arcának régi sebhelyei.

A sebész lányát nagyon könnyű volt megvesztegetni, amit meg is értek, hiszen az egész életét láthatatlanul élte. Én aztán tudom, milyen együttérzésre vágyni, és hozzácsapódni az első olyan emberhez, aki valóban megérti a fájdalmunkat. Nagyon reméltem, hogy a sebész lánya már egy Gwynythaidbe tartó hajón ül.

Miután felöltöztem, elővettem az új, bronzból készült zsebtükrömet. Szőke hajat és piros orcát varázsoltam magamnak, a hitelesség kedvéért nem feledkeztem meg a kulcscsontomon éktelenkedő sárgás véraláfutásnyomokról sem. Aztán a konyhába mentem.

Az asztalon egy összehajtott újság hevert: Az elnök pénzt adományoz a nincstelen gyermekeknek, hirdette a cím, amit az elnököt igazi hősként ábrázoló illusztráció kísért. A képen nyoma sem volt az igazi Hulei éles vonásainak, a szemében megvillanó manipulációnak, az önelégült mosolyának. Az igazi Ihan Hulei állandóan megjelent a lelki szemeim előtt, ahogy elmosolyodott a bombatámadás után, melyet saját maga rendezett a saját támogatói ellen, és ráfogta az ellenfelére.

Nodtachtként éveken át követtem és figyeltem Hulei bárót, azt hittem, nálam jobban senki sem ismeri, de kiderült, hogy csak azt láttam belőle, amit mutatni akart. Csak azt a történetet ismertem, amit rajtam keresztül üzenni akart a stav rezsimnek. Csak egy manipulált képet láttam. Egy álarcot, amit az Iket-szigetek népe igaznak hitt.

Nemsokára!, fogadkoztam. Az elnök nemsokára megtanulja, milyen, ha rajta csattan az igazság ostora.

Kinyílt a konyhaajtó. Gyorsan letettem az újságot. A sebész a lányát szólította. Mindkét kezével beletúrt olajozott, ritkuló hajába, ami már ezerfelé állt.

– Ezt soha nem fogják elhinni… Látniuk kell… A pénz! De a kísérletek is… – Nekitántorodott az asztalnak.

Fájt a combom, de erőt vettem magamon, felálltam, és egy székre ültettem. A kezébe nyomtam egy pohár whiskyt, és ő azonnal kiitta.

– Valami baj van? – kérdeztem a lánya halk hangján.

– Valami baj? – Józanság jelent meg a sebész tekintetében a megszállottság helyén. – Van fogalmad róla, hogy ez mit jelent?! Hogy ez mit jelenthet a számunkra? Tudnom kell, mi ez, hogy működik, de a kormány…

Köhögni kezdett. A torkára szorította a kezét.

Hátrébb léptem, miközben ő a saját kezűleg kevert mérgétől fuldoklott: ezt adta azoknak a pácienseknek, akik már nem voltak a hasznára. A szemembe nézett, és kicsordult a nyál a szája sarkán. Összerogyott, és a lánya nevét hörögte.

Fölé hajoltam.

Felém nyújtotta a kezét, de nem ért el.

Egészen addig a lánya alakjában maradtam, amíg ki nem szállt belőle a lélek.