A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Neil Theise: Notes on Complexity. A Scientific Theory of Connection, Consciousness, and Being

Spiegel and Grau, New York, 2023

Első kiadás

Fordította Balázs István

Copyright © Neil Theise, 2023

International Rights Management: Susanna Lea Associates on behalf of Spiegel & Grau, LLC

All rights reserved

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Balázs István, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Strick & Williams

Borítófotó © Wendy Stone

Belső illusztráció © Meighan Cavanaugh

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Polgár Anita

Kézirat-előkészítő Lovass Gyöngyvér

Korrektor Torma Lászlóné

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-633-011-8

Tartalom

I. RÉSZ – KOMPLEXITÁS

1. fejezet – A lét tudománya

2. fejezet – Rend, káosz és a komplexitás eredete

3. fejezet – A komplexitás szabályai és a szomszédos lehetőség

II. RÉSZ – KOMPLEMENTARITÁS ÉS HOLARCHIA AVAGY A „HATÁRTALAN TEST”

4. fejezet – Sejtszint: testünk, sejtjeink

5. fejezet – Molekuláris szint: túl a sejtelméleten

6. fejezet – Atomi szint: Gaia

7. fejezet – Szubatomi szint: kvantumfurcsaságok

8. fejezet – Egymáson nyugvó teknősök végtelen sora: a téridő és a kvantumhab

III. RÉSZ – TUDAT

9. fejezet – A tudat „nehéz problémája”

10. fejezet – A Bécsi Kör és a tudományos empirizmus

11. fejezet – Kurt Gödel és a formális logika határai

12. fejezet – A metafizika visszatérése: alapvető tudatosság

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Válogatott irodalom

További olvasmányok

Férjemnek, Marknak

*

és a legmélyebb hálával

a CELL csapatának, amely elindított az úton – Peter Ride-nak, Jane Prophetnek, Mark d’Invernónak és Rob Saundersnek

és

Roshi Enkyo O’Harának, a Village Zendo vezető zen mesterének, aki több mint harminc éven át irányította gyakorlásomat

Tanításaik olyanok voltak, „mint két nyílvessző, amely a levegőben találkozik”

Gyerekkorom óta gyűjtöm az érdekes tényeket és elméleteket a világról, és elraktározom őket. Soha nem fáradtam bele a megfigyelésükbe, az elnevezésükbe és a megértésükre való törekvésbe. A legérdekesebbnek a tudományból származó gondolatokat találtam, de egyéb eszmék – vallási, történelmi, művészeti eredetűek – is helyet követeltek maguknak az elmémben.

Ahogy idősebb lettem, a matematika, a geológia, a csillagászat, a modern fizika és a kozmológia vonzott – ezek a tudományterületek a világ olyan aspektusait tárják fel, amelyek általában nem láthatók számunkra. A vallás is megszólított, hiszen a szavakkal kifejezhetetlen birodalmával foglalkozik. Nem volt szilárd meggyőződésem, hogy választani kellene tudomány és vallás között, ezért soha nem részesítettem előnyben egyiket sem a másikkal szemben.

Az egyetemen is folytattam ezt a kettős utat, és két fő szakot vettem fel – egyfelől judaisztikai tanulmányokat folytattam arra az esetre, ha a rabbiképzőt választanám, másfelől informatikát tanultam, mert a Fortran, a COBOL és a lyukkártyák idejében ez annyira menő volt. Mellékszakként orvosi előtanulmányokat is végeztem, mert azt a gondolatot dédelgettem magamban, hogy az orvosi pálya egy lehetséges út ahhoz, hogy tudományos érdeklődésemet összekapcsoljam parancsoló spirituális szükségleteimmel – út ahhoz, hogy zsidó misztikus kifejezéssel élve gyakoroljam a tikkun olamot, azaz gyógyítsam, jobbá tegyem a világot.

Végül is az orvosi pályát választottam, igaz, nem az eredetileg elképzelt, közvetlen klinikai betegellátásnál kötöttem ki. Ehelyett kiapadhatatlan örömforrássá vált számomra, hogy órák hosszat a mikroszkóp előtt ülve, diagnosztikai célból patológiai mintákat tanulmányoztam – én csak „emberdarabkáknak” becéztem őket –, színes mikroszkopikus formákat és alakzatokat, gyönyörű, megfejtésre váró rejtvényeket. Külön ki kell emelnem: ez a szakterület mindennapos lehetőséget biztosított számomra, hogy tudományosan gondolkodjak az emberi testről. Nem volt szükségem Petri-csészékre vagy egerekre a biológiai felfedezésekhez; hosszasan tanulmányozhattam az emberi szöveteket és sejteket.

A klinikai mintáimból kiinduló kutatások egy része végül az őssejt-biológia gyorsan átalakuló területére vezetett. Váratlanul azonban – úgy az ezredforduló táján – azon kaptam magam, hogy nem a megszokott klinikai orvosi folyóirataimban publikálok, hanem olyan tekintélyes tudományos kiadványokban, mint a Nature, a Science és a Cell, nemzetközi tudományos és sajtóvisszhangot kiváltva.

Noha aki ismert, tudta, hogy kutatómunkát végzek, a pontos részletekkel rendszerint nem voltak tisztában. Most egyszerre mindenki előtt nyilvánvalóvá vált, mivel foglalkozom, mindenkit kíváncsivá és érdeklődővé tett.

Közéjük tartozott Peter Ride barátom is, a londoni Westminster Egyetem tudományos munkatársa, akit érdekelt a „vizuális kultúra”. Bemutatott egy barátjának, Jane Prophet képzőművésznek, aki megismertetett a komplexitáselmélettel, és ezzel nem várt útra terelt.

Jane legismertebb munkája akkoriban a TechnoSphere elnevezésű projekt volt. Azt vizsgálta, hogy az ember miképp alakít ki érzelmi kapcsolatot a számítógépes játékok szereplőivel. Egy programozóval, Gordon Selley-vel felépítettek egy virtuális világot: a résztvevőket felkérték, hogy regisztráljanak az oldalra, és találják ki saját teremtményeiket; kiválaszthatták fizikai jellemzőik és viselkedésük egyéni kombinációit, például hogy a lény növényevő vagy húsevő legyen-e. Miután minden lényt szabadon engedtek a TechnoSphere-ben, a teremtmények „írtak haza”. Az enyém például ilyen e-maileket küldött: „Ma lehagytam egy húsevőt”; „Párosodtam, és babát várok”; „Épp legelek”; „Megölt egy ragadozó, ez az utolsó üzenet számodra”.

Mivel több ezer lény vándorolt a TechnoSphere tájain, Jane és Gordon hamarosan olyan viselkedési formákat fedezett fel, amelyeket közvetlenül nem programoztak be, hanem spontán módon alakultak ki a lények interakcióiból. A növényevők például csordákat alkottak, és olykor egy völgyben legeltek, ahonnan nem volt könnyű kijutni. A húsevők ahelyett, hogy egyszerűen megtámadták és egyenként felfalták volna őket, felsorakoztak a völgy nyitott bejáratánál, és megvárták, amíg a növényevők lelegelik a füves területet, és megpróbálnak kijutni. Ekkor a ragadozók lecsaptak, és felfalták a csordát: a TechnoSphere népesség-összeomlást regisztrált. Mind a legelészés, mind a vadászat önszerveződő társas tevékenység volt, az élőlények egyéni viselkedésének természetes következménye.

Ez az önszerveződés volt az, ami összekapcsolta Jane munkáját az enyémmel. Ahogy beszámoltam neki a testben mozgó őssejtekről, azonnal felismerte, hogy a sejtek sok közös vonást mutatnak a TechnoSphere teremtményeivel. Amikor megkértem, hogy magyarázza el, mire gondol pontosan, komplex rendszerekről kezdett beszélni. A hangyakolóniákat hozta fel példának, rajtuk szemléltette, hogy az egyszerű egyéni viselkedésmód összeadódva milyen elképesztően összetett társas struktúrákat és tevékenységformákat eredményezhet. Élővé és világossá tette számomra az összetett rendszerek varázsát.

Ez volt tehát számomra a bevezetés a komplexitáselméletbe.{1}

Túl azon, hogy Jane megajándékozott a barátságával, a világ megértésének egy új módjával is megismertetett. Minél tovább kutattam, annál biztosabb lettem abban, hogy az évek során felhalmozott számtalan, látszólag egymástól független – orvosi, tudományos és spirituális – fogalom meglepő módon kiegészíti egymást: holisztikus képet alkot az emberi létezésről. Aztán a kutatásaim útközben valahogy túlléptek a puszta információszerzésen, megváltoztatták az életemet és azt, ahogyan magamat értelmezem; már nemcsak az emberi létezés természetét, hanem a létezés természetét mint olyat igyekszem megérteni. A komplexitás a létezés tudományának bizonyult.

Az azóta eltelt években tudományos előadásokon és laikusok számára tartott nyilvános előadásokon osztottam meg e téren felmerülő gondolataimat.

Jegyzeteim a komplexitásról – ezzel a címmel utalok a tárgykörrel kapcsolatos meglátásaimra – kíváncsiságot és meglepetést okoztak, sőt olykor az eszmélés pillanatait váltották ki ötödikesekből és doktorjelöltekből, a gyógyító szakmák gyakorlóiból és kutatókból, jógikból és zen tanítványokból egyaránt. Minden ilyen találkozás után örömmel tölt el, ahogy a különböző emberek megtalálják a maguk egyedi jelentését az anyagban. Hogy ez az információ ilyen széles körben visszhangra talál, megerősíti számomra azt, amit több mint húsz évvel ezelőtt felismertem, akkor, amikor Jane és jómagam még épp csak ismerkedtünk egymással: a komplexitáselmélet hathatós, mégis finoman árnyalt módon teszi lehetővé a valóság természetének megértését, és azt, hogy mi, tudatos lények milyen helyet foglalunk el benne.

Most pedig, hálából a tanításokért, amelyeket Jane-től és oly sok mindenki mástól kaptam életem során, neked nyújtom át, kedves olvasóm, ezeket a gondolatokat.

1. fejezet

A lét tudománya

Nincs a világegyetemben bonyolultabb dolog az életnél.

A mikroszkopikus élet gazdagon burjánzik mind az óceáni árkok perzselően forró, nagy nyomás alatti, napfény nélküli mélységeiben, mind a Himalája legmagasabb, fagyott csúcsain. A kettő között, az égbolton, az óceánokban és a szárazföldeken az élet vég nélküli mozgásban van. Az elkövetkezendő évmilliárdok során, amikor az organizmusok még mindig vígan éldegélnek bolygónkon, bizonyára sokkal több életforma létezik majd olyan változatosságban, amely minden képzeletünket felülmúlja.

Ennek a burjánzó bőségnek az összetettsége hosszú időn át nem engedett meg semmiféle magyarázatot. Az élet eredete továbbra is mély titokba burkolódzik. Fogalmunk sincs arról, milyen biológiai csodák bukkanhatnak fel legközelebb. Ahhoz viszont, hogy mindezt egyáltalán fokozatosan megértsük, szükség volt a komplexitás elméletére.

A komplexitáselmélet azt kutatja, hogy az összetett rendszerek miképp jelennek meg a világban. A komplexitás szót azonban itt nem a „bonyolultság” értelmében használjuk. Esetünkben a komplexitás az interakciós minták egy osztályára vonatkozik, amely nyitott és fejlődik: kiszámíthatatlanul, de adaptív és önfenntartó módon. Ennek a komplexitásnak a felfedezésére indulunk: azt kutatjuk, hogyan szervezi meg önmagát az élet világegyetemünk anyagából a kvantumhabon belüli kölcsönhatásoktól az atomok és a molekulák, a sejtek, az emberi lények, a társadalmi struktúrák, az ökoszisztémák kialakulásáig és azon túl.

Az élet komplexitásának megkülönböztető sajátossága, hogy az egész minden egyes esetben nagyobb részeinek összegénél. Még ha ismerjük is egy élő rendszer (egy sejt, egy test, egy ökoszisztéma) minden egyes elemének jellemzőit és viselkedését, nem tudjuk előre jelezni azokat a rendkívüli tulajdonságokat, amelyek kölcsönhatásaik révén bukkannak fel. A komplexitáselméletben ezeket a meglepő eredményeket „emergens tulajdonságoknak” (emergent properties) vagy egyszerűen „emergenciáknak” (emergences) nevezzük.

Ez az előre nem jelezhetőség a komplexitáselmélet egyik központi témája, ugyanakkor kulcsfontosságú jellemzője annak, amivel hozzájárulhat a világ általunk történő megértéséhez. Sem mi, sem univerzumunk nem gépként működik. Egy gépnek nincs lehetősége arra, hogy megváltoztassa a viselkedését, ha a környezete megváltozik vagy ellene fordul. Az összetett rendszerek – beleértve az emberi testet és az emberi társadalmat – képesek megváltoztatni a viselkedésüket a kiszámíthatatlannal szemben. Ez a kreativitás a komplexitás lényege.

Az egész nagyobb részeinek összegénél. Mennyi minden van ebben az egyszerű mondatban! A köznyelvben ez a mondat a közösséget, a csapatmunkát, a magasabb rendű szándékot idézi fel – azt, ahogy az ember másokkal együtt dolgozva, a maga eltérő tehetségével és képességeivel olyan szinergiákat, olyan együtthatásokat idézhet elő, amelyek meghaladják azt, amire az egyén egyedül képes lett volna. Egy győztes csapat. Egy társadalmi mozgalom. Egy tökéletes vacsoraparti.

A komplexitás azonban messze túlmutat az emberen és a társas viselkedésen. Komplex rendszerekre nemcsak a szociológiában és a biológiában, hanem a kémiában és a fizikában is találunk példákat. A világegyetem a komplexitás csillogó hálója, amely szünet nélkül életet ad, táplál, és arra csábít bennünket, hogy elhiggyük: egyenesen az élet lehet központi törekvése és legalapvetőbb kifejeződése.

A komplexitás áthidalja azt a látszólag áthidalhatatlan szakadékot, amely a kvantummechanika által leírt legparányibb és a relativitáselmélet által leírt legtágabb univerzum között tátong. Ha mégannyira eredményesnek bizonyult is ez a két legsikeresebb tudományos elmélet, önmagukban képtelenek megvilágítani, hogyan jutunk el a létezés legalapvetőbb elemeitől (tér, idő, anyag, energia) az élő szervezetek és társas struktúrák – az ökoszisztémák, a kultúrák és a civilizációk – összetett viselkedésmódjaiig. A komplexitáselmélet az, amely megmutatja, hogy a fundamentális fizikából kisarjadó entitások hogyan szövődnek tevékenyen, lépésről lépésre egyre nagyobb struktúrákba, hogyan válnak végül mindennapi életünk, valamint a bennünket körülvevő dinamikus, természetes, élő rendszerek szövetévé.

Miközben a komplexitástudomány törekvései rendkívül ambiciózusak, körültekintő célzatossággal tanulmányozva mélyen személyes tanulságai is lehetnek. Ez a tudományág megoldhatja létérzékelésünk néhány kulcsfontosságú talányát.

Az anyaméhben, valamint a születés után egy rövid ideig háborítatlan világban élünk, amelyben nem tapasztalunk megosztottságot: nincs én és másik, nincs baba, nincs anya. Kora kisgyermekkorban aztán a bensőséges teljességnek ebből az állapotából lassanként és elkerülhetetlenül egy másik állapotba kerülünk: az elkülönülés állapotába. A bőrünk elhatárol bennünket: ami belül van, az az „én”, ami odakint, az a „világ”. Részek vannak, nem egészek.

Némelykor, ha szerencsések vagyunk, és olyan helyzetbe kerülünk egy másik emberrel, elérhetjük a teljes egység érzését, valamiét, ami nagyobb, mint mi magunk. E tapasztalat hiányában sokan azzal töltik a napjaikat, hogy küszködve próbálják megérteni, hogyan kapcsolódik egymáshoz az „én” és a „világ”. Ha egyáltalán képesek vagyunk felidézni a háborítatlan egységnek ezt az érzését, visszapillantva azon tűnődünk, hogyan juthatnánk oda vissza. Ha pedig képtelenek vagyunk felidézni, valamiféle nyugtalanító érzés marad bennünk, valamiféle hiány, még ha nem tudjuk is, mi az, ami hiányzik.

A komplexitáselmélet nem pusztán tudományos megértést nyújt: ha erre az ösvényre lépünk, az elméletből fakadó megvilágító erejű következtetések betekintést engedhetnek testünk elmosódó határaitól kezdve a tudat természetéig mindenre. A komplexitáselmélet hozzájárulhat egy felbecsülhetetlen értékű, rugalmasabb perspektíva kialakulásához, és ráébreszthet bennünket a nagyobb egésszel való igazi, mély és bensőséges kapcsolatunkra, hogy visszatérhessünk ahhoz a tudáshoz, amelynek egykor a birtokában voltunk: születésünknél fogva megillet bennünket a jog, hogy egyek legyünk a mindenséggel.

{1} Később kutatásaink folytatása érdekében Mark d’Inverno matematikussal, valamint Rob Saunders informatikussal bővítettük csapatunkat, és CELL-nek neveztük el magunkat.