Borítószöveg

„Milyen kevéssé ismer, Straitley! Több kedvezőtlen sorsfordulatot éltem túl, mint azt el tudná képzelni. Tizenhét évesen szültem a lányomat, és soha nem neveztem meg az apát. Huszonhárom évesen kezdtem el tanítani egy, a St. Oswaldhoz nagyon hasonló iskolában. Minden lehetséges módon harcolnom kellett a helyemért, leküzdve az előítéletet, a szexizmust és az elítélő véleményeket. Túlestem egy kettős mastectomián úgy, hogy senkinek sem szóltam róla. Átvészeltem a férjem és egy idősebb testvérem halálát, egy szerelmi viszonyt. Láttam meghalni a szüleimet, kénytelen voltam elviselni, hogy a lányom Amerikába költözött. Elkövettem két gyilkosságot; az egyiket hirtelen felindulásból, a másikat önös érdekből. Még alig töltöttem be a negyvenet, és most végre kezdem learatni a becsvágyam babérjait. Eljött az én időm, Mr. Straitley. És téved, nem vagyok sérült.

Ép egész vagyok.”

„Könnyebb a tevének átjutni a tű fokán, mint egy nőnek belépni ezen a kapun. Én most nemcsak beléptem, de a kapu az én kapum és a szabályok az én szabályaim.”

A patinás, több mint ötszáz éves múlttal rendelkező yorkshire-i gimnázium, a St. Oswald fiúiskola életében bekövetkezik az elképzelhetetlen: Rebecca Buckfast személyében kinevezik az intézmény élére az első női igazgatót. Rebecca Buckfast elszánt, ambiciózus nő, aki mindent megtesz azért, hogy sikeres legyen ebben a férfiak uralta világban.

Miközben a tanárok és a diákok próbálnak alkalmazkodni az új helyzethez, újabb esemény forgatja fel az iskola életét: Roy Straitley latin tanár tanítványai az iskola új szárnyának építkezésén emberi maradványokat fedeznek fel. Staitley azonnal értesíti az igazgatónőt, ám amikor beszámol neki a fejleményekről, úgy érzi, hogy a nőt nem éri váratlanul a holttest felbukkanása...

Vajon köze van a holttestnek Rebecca Buckfast múltjához és ahhoz, hogy a bátyja sok-sok évvel ezelőtt eltűnt, ő maga pedig bátyjának egykori iskolájában vállalt tanári állást? Buckfast kész elmesélni élete történetét Stratileynek, a kérdés csak az, mennyire lehet megbízni az emlékeiben, mennyire őszinték a szándékai, és vajon mire készül most...

*

A leginkább a Csokoládé szerzőjeként ismert Harris a pszichothriller műfajában is jeleskedik. A St. Oswald magániskolában játszódó kötetekben Harris sötét oldala jelenik meg, és a szerző biztos kézzel, egyszerre szórakoztató és elborzasztó módon mutatja meg nekünk az emberi lélek egészen bizarr oldalait.

Fordította:

Szűr-Szabó Katalin

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Joanne Harris: A Narrow Door

First published in Great Britain in 2021 by Orion Fiction,

an imprint of The Orion Publishing Group Ltd.,

Copyright © Frogspawn Ltd 2021

Hungarian translation © 2023 Szűr-Szabó Katalin

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Tomas Almeida/Orion Books
Borítókép © Micaela Alcaino/Orion Books

ISBN 978-963-604-226-4

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Török Tünde

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Féder Márta

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Dr. Philip Olivernek (1948–2020)

ELŐSZÓ
Thanatosz

„Szűk a kapu és keskeny az út, amely az életre vezet – kevesen vannak, akik megtalálják”

MÁTÉ 7,14

St. Oswald, 2006. szeptember

Gyakran tapasztalom, hogy a magához hasonló férfiak alábecsülik a magamfajta nőket. Úgy gondolják, hogy valamiképpen sérültek vagyunk. Valóságos vagy képzelt igazságtalanságot akarunk kompenzálni azzal, hogy hatalomra törünk. Bizonyára gyűlöljük a férfiakat, amiért évszázadok óta kizárják a nőket a férfiklubjaikból, visszatartják, bántalmazzák, kizsákmányolják őket. Hát igen, ebben van némi igazság. Bizonyos dolgok visszavágásra késztetik a nőket. Más dolgok pedig – bár kihívást jelentenek – csak erősebbé tesznek minket.

Egy Igazgatónő. Az ön számára ez biztos mindennek az ellentétét jelenti, amiben hisz. Hogy jutottunk idáig?, kérdezi magától. Hogy állhatott így a feje tetejére a világ? A hozzám hasonló nőknek okkal kell ilyennek lenniük, hajtogatja magában. Úgy gondolja, hogy csakis gyengeségből eredhet a siker hajszolása. Dühből vagy gyűlöletből, félelemből vagy bizonytalanságból. És ezért fogok én nyerni. Mert maga a hatalommal bíró nők alapvető gyöngeségében hisz.

De ebben nagyot téved, Mr. Straitley. Nem gyötör bizonytalanság. És egy korai esetet leszámítva eseménytelen gyerekkorom volt. A szexpartnereim az unalomig egyformák voltak az egy Johnny Harrington kivételével, akivel tizenhat és tizenhat és fél éves korom között dugtam. Noha felcsinált, és nem gyilkos, de a majdnem legjobb általa megkefélt kétes újdonságában részesített. Egyébiránt színtelen figura volt, arrogáns és kiszámítható, és a kiváltságát meglovagolva jutott el az igazgatói posztig. Sok szempontból erre született. A St. Oswald-os fiú mintaképe, aki szerint ez járt neki, és sosem kérdőjelezte meg önnön rátermettségét. És igen, mindvégig segítettem az előrejutását. Nem a spermadonorsága miatti érzelmek okán – sosem szerzett tudomást Emilyről vagy arról, mibe került nekem felnevelni –, hanem mert előnyös volt számomra. A távolból követtem a karrierjét, bár ő sosem követte az enyémet. Megláttam a lehetőséget. Mire felvettük a kapcsolatot, készségeket kínálhattam fel neki, és a helyettese lettem, megbízható másodhegedűse. Úgy fogadta el a szolgálataimat, ahogy mindig: egyetlenegyszer sem fordult meg a fejében, hogy nekem is lehetnek ambícióim. És amikor a tavalyi katasztrofális események nyomán megbukott – ahogy ezt első perctől fogva tudtam –, ott voltam, hogy a helyére üljek, miközben a St. Oswald egy újabb szerencsétlen botrányt próbált átvészelni. Utána már könnyen ment minden. Magához hasonlóan ők is alábecsültek. A felemelkedéshez nem volt szükség másra, mint hízelkedésre, szorgalmas munkára, némi türelemre és időre, de elsősorban erőre, hogy elfogadjam a lekezelést és a megaláztatásokat, amelyekkel egy becsvágyó nő elkerülhetetlenül szembesülni kényszerül.

De most itt ülök az irodámban – ami egykor az övé volt –, az ő gépében főtt kávét iszom, olvasom a Dicsőségtáblákat, amelyek a faburkolatos falakat díszítik, és mindezt helyénvalónak érzem. Ez az én irodám, az én íróasztalom. Az én orchideáim állnak az ablakpárkányon. Az ablak alatt az én parkolóhelyem van. Az én kávéfőző gépem. Az én csészém. Az én iskolám. Kiérdemeltem ezt az állást, ide tartozom, és már nem kell bizonyítanom. A St. Oswald a múltjával, a hajthatatlan, patriarchális hozadékával mind az enyém. És ma itt ülök az igazgatói székben, és ma reggel Új Igazgatóként – ezt a címet ötszáz év óta még egyszer sem viselte nő – állok majd az Eligazításon a pulpituson, és fiúkkal és lányokkal zsúfolt iskolához szólok, és én vezetem ki őket a pusztából.

Egy régi St. Oswald-os közmondás szerint könnyebb a tevének átmenni a tű fokán, mint egy nőnek belépni ezen a kapun. Nos, én nemcsak beléptem, de a kapu most már az én kapum, a szabályok az én szabályaim. Ön nagyságrendbeli hibát követett el. A férfiak hajlamosak erre, mert hozzászoktak ahhoz, hogy a főbejáraton közlekedjenek. A nőknek diszkrétebbnek kell lenniük. Nekünk elég egy szűk kapu. És amikor láthatatlanul besettenkedtünk, mint pók a kulcslyukon, egész selyembirodalmat szövünk magunknak, és meglepetéssel töltjük el magukat.

Igazán nagyon kedvelem magát, Roy. Ne gondolja, hogy azért, mert tavaly szembeszálltam magával, nem érzek nagy tiszteletet maga iránt. De maga a régi iskola képviselője, én pedig a jövőhöz tartozom. Azt hiszem, magának fogalma sincs, hogy az milyen. Mindig is a St. Oswald része volt. Fiúként és férfiként is ide tartozott. Sosem volt szüksége a szűk kapura. És még a tavaly történtek után is azt hiszi, hogy van szívem.

Milyen kevéssé ismer, Straitley! Több kedvezőtlen sorsfordulatot éltem túl, mint azt el tudná képzelni. Tizenhét évesen szültem a lányomat, és soha nem neveztem meg az apát. Huszonhárom évesen kezdtem el tanítani egy, a St. Oswaldhoz nagyon hasonló iskolában. Minden lehetséges módon harcolnom kellett a helyemért, leküzdve az előítéletet, a szexizmust és a lekicsinylő véleményeket. Túlestem egy kettős mastectomián úgy, hogy senkinek sem szóltam róla. Átvészeltem a férjem és egy idősebb testvérem halálát, egy szerelmi viszonyt. Láttam meghalni a szüleimet, kénytelen voltam elviselni, hogy a lányom Amerikába költözött. Elkövettem két gyilkosságot; az egyiket hirtelen felindulásból, a másikat önös érdekből. Még alig töltöttem be a negyvenet, és most végre kezdem learatni becsvágyam babérjait. Eljött az én időm, Mr. Straitley. És téved, nem vagyok sérült.

Ép egész vagyok.

ELSŐ RÉSZ
Akherón
(Bánatot hozó folyó)

1

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. szeptember 4.

Nem teszek úgy, mintha nem érezném gonosz előjelnek. Egy St. Oswald-os napló első oldala áthúzásának. De ettől az évtől már nem a St. Oswald fiúgimnázium vagyunk, hanem a St. Oswald Akadémia, s e változás, amint arról az Új Igazgató biztosít bennünket, az észak nagyszerű független iskoláinak sztratoszférájába röpít minket.

Egy hozzám hasonló öreg visszaeső szemében azonban ez a végnek tűnik. A Johnny Harrington rezsimje idején kezdődő átalakítás ártalmas gyomként burjánzott még a St. Oswald legkisebb zugában is. A Középső folyosóról eltávolított Dicsőségtábláktól a Közös teremben felállított munkaállomásokig, az osztálytermekben elhelyezett fehér tábláktól az összes évfolyamon megjelenő lányokig az Új Igazgató hatása mindenütt érezhető. Még új mottónk is lett: Haladás hagyomány révén, mintha a hagyomány egy alagút volna, amin áthaladva a haladás expresszvonata egy nap diadalmasan kibukkanna, miután ujjongva letarolt mindent, amit képviselünk.

De a tavalyi év káosza és az azt megelőző év tragédiája után azt is mondhatnánk, hogy szerencsések voltunk. Testvériskolánkkal, a Mulberry-házzal régóta halogatott egyesülésünk csökkentette a felénk irányuló kritikát, és az Iskolában megjelenő lányok helyeslő cikkek özönét indították el a helyi sajtóban, mely régóta negatívan viszonyult hozzánk. Az Új Igazgató értelmesen beszél, szalonképes, és nemcsak intelligens, hanem jó érzékkel felfogja, hogyan kell a médiával bánni. A Malbry Examiner e heti számának címlapján szerepel az egyik elegáns nadrágkosztümjében, a fotogénebb új lányaink válogatott karéjában, akik mind a csinos, új egyenruhát viselik (természetesen az Igazgató tervezte újra), és úgy mosolyog a kamerába, mint egy győztes hadvezér.

Igen, miután egy évig helyettesítette a távol lévő Igazgatót, Ms. Buckfast, aki mostanáig Johnny Harrington Válságstábjának egyharmadát alkotta, végre állandó helyet kapott az igazgatói irodában. A Mullberry-házban lévő párjának (Miss Lambertnek, más néven Szólítson-csak-Jónak) helyettesi állást ajánlottak fel, ő azonban a korai nyugdíj mellett döntött, és azóta különféle köztiszteletben álló helyszíneken fedezték fel, ahol – mint hallottam – vacsora utáni szónokként uzsoraáron lép fel. A másik válságstábos helyettes saját igazgatói posztra távozott, és dr. Markowicz, aki tavaly csatlakozott a Német tanszékhez, Második Mesterként elfoglalta a helyét, dr. Devine nagy haragjára, aki miután tavaly támogatta dr. Markowiczot, ezt a lépést árulásnak tekinti, és Bob Strange, a Harmadik Mester haragjára is, aki La Buckfast rendíthetetlen híve volt, és kezdettől abban a hitben élt, hogy régóta húzódó kinevezése immár csak formaság.

A Nyelvi tanszék sem úszta meg érintetlenül az összeolvadást. Egy sor idősebb kolléga feljebb emelkedett, hogy helyet biztosítsanak fiatalabb munkatársaiknak. Kitty Teague továbbra is a franciák feje, dr. Devine a németeké, míg én, az egyetlen klasszika-filológus maradtam, hogy egyszemélyes tanszékemet védelmezzem. Miss Malone (más néven a Ködkürt) is marad, és két új taggal bővült a körünk, akik mindketten a Mulberry-ház kinevezettjei: egy fiatal nő, amolyan Zsírszegény Joghurt típus, és egy vékony bajszú fiatalember, aki túl lagymatag, hogy Ifjú Titán legyen, Öltönynek meg túl trendi.

Azt hihetnék, hogy ez a sok változás feladásra késztetett. Nem tagadom, hogy megfordult a fejemben, de mihez kezdenék a rengeteg szabadidőmmel? Nyugdíjasként egy Tweedzakó ritkán elégedett. Akárcsak a holtak ruhája, mi is elkopunk, nem élünk meg a puszta levegőből. Tavaly hármat is elvesztettünk: Harryt, Pat Bishopot túl fiatalon, szívroham következtében, bár a szívét két éve törték össze, és régi barátomat, Eric Scoonest, akinek párizsi nyugdíjas terveit egy agyvérzés húzta keresztül, amit súlyos demencia követett. Az orvosom szerint ez a sokktól lehetett, és Scoonest több ilyen is érte abban az évben, köztük az anyja halála. Végül Meadowbankbe került – a hospice-ba, ahol korábban Harry is meghalt –, és három hónappal később egy második agyvérzés végzett vele. Úgy hiszem, a halál megváltás volt számára; addigra már elvesztette a beszédkészségét, a tekintete pedig olyan volt, mint egy elveszett kutyáé. Számomra már persze jóval korábban elveszett, de arról a régi ügyről nem beszélünk, ahogy a fiúval, az egykori David Spikelyval kapcsolatos gyanúmról sem. Különben is, már elmúlt, nem? Felesleges felhánytorgatni a múltat. A St. Oswald továbblép, s vele én is.

Idén új osztályom van. A régi 4S-ből 5M lett, Miss Malone, más néven a Ködkürt vezetésével. Nem is merek belegondolni, hogy az uralma alatt a Brodie-fiaim, Tayler, Sutcliff, McNair és Allen-Jones, micsoda vérontást rendeznek. A Ködkürt tekintélyt parancsolónak hangzik, de amint rájönnek, hogy Miss Malone csupán hang és semmi tartalom, azonnal elemükben lesznek. És a pokolba is, hiányoznak. Két éven át tanítottam őket. Ismerik a kis gyarlóságaimat. Idén máris túl sok a változás: Új Igazgató, új tanári kar, új iskola. Valóban hiú a remény, hogy legalább valami ugyanaz marad?

Ebben az évben a 2S-t tanítom, fiúkat és lányokat egyaránt. Ezen az évfolyamon harmincketten lesznek, de a Mulberry-házzal való egyesülés megnövelte az osztálylétszámot s ezzel arányosan a színvonalat, valamint (az új Gazdasági Igazgató szerint) jelentősen javított az anyagi helyzetünkön. Mint egy elszegényedett nemesember és egy kereskedőcég örökösnője közötti érdekházasság, ez az egyesülés kedvez majd a szerencsénknek, de sajnálatos módon megnyirbálja a régi életmódunkat. Idén mindenesetre nem hozakodtak elő a régi iskolai sportpályák eladásával. Bevallom, ez valóban nagy megkönnyebbülésemre szolgál, bár csorbítja a tény, hogy a lányok felvétele az Iskolába széthullással jár: új illatokkal, éles nevetéssel, ebédre a saláták bevezetésével és különféle új kényelmi berendezések megépítésével. Ebből következően lett új netballcsarnok, épültek öltözők, mosdók, zuhanyozók és még egy új sportcsarnok is, amit uszoda tesz teljessé, és amit Rupert Gunderson szülei finanszíroztak, akiről egy díjat is elneveztek, a Kiemelkedő Tanulmányi Eredményért járó Rupert Gunderson-érmet. Nem mintha Gunderson valaha is kiemelkedő teljesítményt nyújtott volna bármiben, kivéve egy fiatalabb fiú gyengeségének kiaknázását, de úgy tapasztalom, a legtöbb dolog elfelejtődik egy elég jelentős adomány árnyékában.

A Gunderson-épületen végzett munkálatok – az ifjú Gundersonhoz hasonlóan – lassúak és bomlasztók voltak. Nem róható fel az iskola érdeméül, hogy nem tartottak be határidőket, nem kértek tervezési engedélyeket, és végül megfeneklett az építkezés, melynek következtében az új szemeszterre elkészülő vadonatúj uszodai blokk helyett még mindig csak egy saras építési telek vesz körbe egy csúf betonhéjat, azt pedig drótkerítés, és a jövő hónapra várjuk az önkormányzat tervhivatalának döntését. Úgy sejtem, a szemeszter során a szünetek jobbára azzal telnek majd, hogy a betolakodók távoltartása végett az építkezést kell felügyelni.

De ma más dolgom van. A szemeszter első napja a St. Oswaldban hagyományosan fiúk nélkül zajlik: a tanári kar megbeszéléseken vesz részt, a papírmunkát végzi, és a tanítás gátló körülményeitől mentesen könnyedén felveszi a régi rutint. Ezért vagyok hát itt már reggel fél nyolckor, a St. Oswald bögrémből iszom a teám, és úgy szemlélem az elém táruló látványt, mint egy Kanut király, aki megpróbál gátat vetni az árnak. A műanyag lapos padok árjának, amely a nyári szünetben kiszorította az összes régi padot a tintatartókkal és a százévnyi latin firkával borított, összekaristolt fedelükkel, a firka jó része persze nyelvtanilag szánalmasan helytelen, de ifjonti lelkesedéstől fűtött, amit egy egyszerű műanyag lap sosem adhat vissza. A Mester-íróasztalomhoz senki sem nyúlt, jóllehet az Új Igazgató felajánlotta, hogy valami „Mesterhez illőbbet” állítanak be helyette. Gondolom, komolyabb bútordarabra gondolt, mint amilyen dr. Devine új cédrusfa asztala vagy a saját mahagóni íróasztala az aranyozott bronz tintatartóval.

De több mint száz szemeszter óta ülök ennél a kopott asztalnál. Minden foltot, cigaretta hagyta égésnyomot, firkát ismerek. A harmadik fiók akad, és valaminek a megfeketedett maradványa van a legfelső fiók végében, ami egykor talán édesgyökér-cukorka lehetett. Megtartom ezt az íróasztalt, amíg lábbal előre ki nem visznek a St. Oswaldból. Ami a műanyag asztalokat illeti, Jimmy Wattnak, a Kapusnak köszönhetően átkerülnek egy másik tanszékre, és a régiek (melyeket kidobás előtt jelenleg a pincében raktároznak) visszakerülnek az eredeti helyükre. Jimmy számára jókora munka, mert egyenként fel kell vinnie őket a Harangtoronyba, de Jimmy erénye, hogy jóindulatú és megvesztegethető, ám ötven font és az ingyenital ígérete a Szomjas Tudósban több mint elegendő ösztönzés volt arra, hogy igénybe vegyem a szolgálatait.

Titkon rágyújtottam egy élvezetes Gauloises-ra. A füst illata mélabús és nosztalgikus hangulatba ringatott. Az idén hamar köszöntött be az ősz, a felső udvaron megperzseltnek tűntek a fák, és a sportpályák végén az erdei deréce most fakult izzó rózsaszínről füstös fehérre. Ezt az évszakot szeretem a legjobban: melankolikus, rózsás és érett, de most a melankólia uralkodik.

Ó, egek, nagyon hiányzik Eric! Olyan volt, mint a kréta, egerek és padlófény illatának keveréke a Középső folyosón: amíg el nem tűnt, alig volt észrevehető. Most a Középső folyosónak virágillatú fertőtlenítő szaga van, a krétát felváltotta a fehér tábla filctollának bűze. Tudom, hogy nincs már, de még mindig számítok rá, hogy összefutunk a lépcsőn, hogy megpillantom a Közös teremben, és hallom az üdvözlését: ’reggelt, Straits.

Az évnek ezzel az időszakával jár. Majd elmúlik. De még a szomorú ügy után is hiányzik a vén idióta. Vagy talán az hiányzik, akinek hittem. Az, akit helyette szerettem volna. A gondolat kényelmetlen érzéssel tölt el: hogy olyan sok éven át el tudta rejteni előlem sötét titkát. Ám ennek ellenére a hatvanévnyi közös múlt csak számít. Még emlékszem, milyen volt fiúnak. Emlékszem a fiatalemberre, még a Harry Clarke-ügy előttről. És bármit tett is, tudom, hogy a lelke mélyén kedvesség és szeretet volt a harag és a sötétség mellett.

Az ókori görögök szerint öt folyó folyt le az alvilágba: az Akherón, a szomorúság és a bánat folyója, Kókütosz, a jajgatás folyója, Phlegethon, a tűz folyója, Sztüx, a harag és a gyűlölet folyója és végül Léthé, amelynek vize az áldott feledést hozta el. Ha ez így van, akkor Hadész felé már megtettem az út négyötödét. Az elmúlt évek történései átvittek tűzön-vízen, sötétségen és bánaton. Azt hiszem, most nem reménykedhetem másban, mint a feledés áldott ajándékában. Vajon Eric Scoones örömmel fogadta-e a Léthét? Vagy ellenállt a sodrásának? A helyében mit választottam volna? Feledést vagy örök lelkifurdalást?

Azt hiszem, a tea száműzi a kísérteteket. A Léthén kívül ezt a véleményt részesítem előnyben. Az íróasztalom alatt van egy teáskanna és néhány filter, valamint egyadagos tartóstejes-dobozok kis arzenálja. A teáskancsót már nem tűröm meg, viszont jobban szeretem a St. Oswald-os bögrémet. Eric bögréje egészen mostanáig a Közös terem szekrényében volt, de az utolsó szemeszterben észrevettem, hogy eltávolították. Eggyel kevesebb, ami rá emlékeztet. Vagy az egyik új takarító valóban kedveli Diana hercegnőt.

Megfőztem a teát, és leültem az asztalomhoz. Jimmy hamarosan megérkezik. Amikor a kopogást meghallottam, tulajdonképpen teljes mértékben az ő kerek arcára számítottam, amint az erezettüveg-ablakon bebámul. Meglepődtem, amikor egy egész csapatot pillantottam meg, akik egyike szembántóan rózsaszín ruhadarabot viselt, amit Jimmy még gondolatban sem vett volna fontolóra.

– Gyertek be – invitáltam őket, és a kitárt ajtóban egy nagyon is ismerős négyes állt. Sutcliff, Allen-Jones és McNair, valamint Benedicta – más néven Ben – Wild, akivel tavaly barátkoztak össze, noha Ben most a felső hatodikba került, a fiúk pedig csak ötödikesek voltak. Természetesen egyiken sem volt egyenruha, és Allen-Jones egy olyan kápráztató rózsaszín pólót viselt, amire élénk színekkel ezt a rejtélyes feliratot nyomták: SZERDÁNKÉNT A PATRIARCHÁTUST VERJÜK SZÉT. Vajon ezt tréfának szánta?, merült fel bennem. Bevallom, az iskolás fiúk humora sokat fejlődött a napfényesebb, komplikációmentes idők óta, amikor Caesar dzsemet evett uzsonnára, Brutus meg patkányt.{1}

Tulajdonképpen a kelleténél egy pillanattal tovább tartott, míg rájuk ismertem. Egy fiú, aki nem visel egyenruhát, olyan, mint éjjel egy házimacska: függetlenebb, élénkebb, tartózkodóbb, mint napvilágnál. És persze nagyot nőttek; a hosszú nyári szünidő alatt mindig megnyurgulnak. Allen-Jonest kivéve, aki fiúsabb maradt, mint a többiek, és Bent – ő a barátság révén lett Brodie-fiú –, aki új, nagyon rövid frizurát csináltatott, ami a Szólítson-csak-Jónakot a helytelenítés görcsös rohamaira késztette volna.

A delegáció láttán letettem a bögrémet, és felálltam. Még mindig csak háromnegyed nyolc volt, korai időpont egy kollektív látogatáshoz. Egyikük sem viselt egyenruhát, ami kizárta a lehetőséget, hogy mind a négyen megfeledkeztek volna arról, hogy az első iskolanap csupán a tanári karnak kötelező.

– Jó reggelt – szólaltam meg.

– Jó reggelt, uram. – Allen-Jones mindig a kis csoport szóvivője volt, és most rá nem jellemző módon komolynak tűnt. Egy szörnyű pillanatig azt hittem, valami történt Taylerrel, az egyetlen Brodie-fiúval, aki nem volt jelen. Aztán eszembe jutott, hogy Tayler családja egy izraeli kibucban van, és az ifjú Taylert a hétvége előtt nem vártuk vissza az Iskolába. Azt hiszem, a gondolataim még mindig az öreg Scoones körül forogtak, de azonnal tudtam, hogy valami baj van.

– Mi történt? – kérdeztem. – Valami baj van? – Más alkalommal egy vidám, szellemes latin bemondással folytattam volna, de az arckifejezésük azt súgta, hogy ebben az esetben ez illetlenség lenne. Ismét Tayler jutott eszembe. Oly sok minden sült el balul, hogy még egy fiú elvesztésének a lehetőségétől meglódult a szívem. A mellényem harmadik gombja tájékán olykor megbújó láthatatlan ujj – a két éve leterítő szívroham emlékeztetője – megrándult. – Mi az? – kérdeztem akaratlanul is élesebb hangon.

Allen-Jones a többiekre nézett. Ben bólintott. Sutcliff sápadtnak tűnt, de mivel vörös hajú, a bőrszíne évszaktól függetlenül mindig olyan, mintha az életét egy barlangban töltötte volna. A láthatatlan ujj felfelé kúszott a bordáimon. Szerettem volna Tayler után érdeklődni, de nem mertem hangosan kimondani a szavakat. Adj hangot a félelmednek, és az formát ölt. Lupus in fabula.{2}

– Mi az? – ismételtem meg szorongástól nyers hangon.

– Uram – szólalt meg végül Allen-Jones. – Azt hiszem, találtunk egy holttestet.

2

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. szeptember 4.

Időbe telt, mire előadták a történetüket. Allen-Jones – nagy bánatomra – sosem volt különösebben összeszedett vagy tárgyszerű. A többiek közben folyton igyekeztek beleszőni szükségtelen részleteket, így a történet fonala hamarosan elveszett a közbeszólások gombolyagában.

A lényeg röviden: az iskola újrakezdését azzal akarta a kis társaság megünnepelni, hogy megviccelnek valakit. Kétségem sem fért hozzá, hogy az ötlet – amennyiben megvalósul – alaposan kidolgozott és felforgató jellegű lett volna. A félig kész Gunderson-épület – az egykori Kapuslak közelében, a sportpályákon túl, még azokból az időkből származott, amikor a Kapus az iskola területén lakott – őrizetlen volt a drótkerítés mögött azóta, hogy az önkormányzat tervezési osztálya úgy döntött, felfüggeszti a munkálatokat.

– Próbáltunk átjutni a kerítésen – kezdte Allen-Jones. – Arra gondoltunk, hogy egy igazán klasszikus kópésággal kezdjük ezt a tanévet. Tudja, mint amikor az alsós hatodikosoknak sikerült egy Fizika tömb tetejére felvinni egy Morris Minort. (Valójában nem Morris Minor volt, hanem Mini Cooper, és a fiúk az egyik teniszpályára szállították, nem a Fizika tömb tetejére, de egyelőre nem tettem szóvá. A lényeg az, hogy a csínytevés legendává vált a St. Oswald történetében, és a fiaim előre kiszámíthatóan az eszükkel és a leleményességükkel szemben támasztott kihívásnak tekintették.)

– Miféle kópésággal? – kérdeztem óvatosan. – Nehogy azt mondd, hogy el akartatok lopni egy darut!

Ben a többiekre nézett.

– Nem egészen, uram.

– Ó, egek!

– Az én ötletem volt – mondta Ben némileg lázadó tekintettel. Semmi kétség: a lány okos volt. – Ha lehet, nem mennék bele a részletekbe…

– De, uram, mesés lett volna! – csillogott Allen-Jones szeme. – Őszintén mondom, ha sikerrel jártunk volna, az egész Morris Minor-eset szánalmasan eltörpül mellette.

A többiek bólintottak, érzésem szerint sajnálkozva. Bevallom, ekkor már az is felmerült bennem, hogy a kérdéses tréfa valójában ez a mese, amelynek én vagyok a célpontja, de a viselkedésük elég szokatlan volt, így elvetettem e gyanúmat.

– Szóval mi történt pontosan? – nógattam őket.

– A kerítésen van egy szakasz, ahol a drótot, úgymond, félrehúzták – mondta Allen-Jones. – Arra gondoltunk, jó lenne ott kezdeni, ezért odamentünk, hogy közelebbről megvizsgáljuk. Nem messze onnan van egy nagy halom kiásott föld és sitt, amit majd eltalicskáznak, a túloldalon pedig a Dicsőséglyuk…

– A Gunderson-épület – fűzte hozzá magyarázatképpen McNair.

Tudom, mire gondolt. A sportpályáknak az a része, amelyik az oldalsó kapuhoz a legközelebb van, és eső után gyakran megáll rajta a víz, a mostani ásások során pedig medencényi lyukká mélyült, ami azonnal megtelt vízzel. A munkálatok megkezdése óta ebből a medencéből már három bevásárlókocsi, egy gyerekmotor, valamint alumíniumdobozok, palackok és mindenféle szemét került elő. Ma reggel pedig valami más is.

– Egy test – mondtam szelíden.

Bólintottak, a vidámság szertefoszlott.

– Úgy nézett ki…

Valószínűleg az esőzések miatt egy sitthalom megindult. A kiásott föld egy része a gödör oldala felé csúszott, és előbukkant valami, ami úgy nézett ki, mint egy…

– Maradvány… – mondta Ben.

– Nem ártana megnézni – sóhajtottam fel.

Már elvetettem korábbi ötletemet, hogy meg akarnak tréfálni. Túl komoly volt az arcuk, a téma túlságosan félelmetes. Felálltam, és gondosan visszahelyeztem a bögrémet az asztalra. A talárom az ajtó mögött lógott, és gépiesen belebújtam, ahogy egy korosodó lovag ölt fel egy ismerős páncélt. Imigyen felkészülve és elszoruló szívvel gyalogoltam át a sportpályán, zászlóvivőként megtizedelt légióm élén.

3

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. szeptember 4.

A Gunderson-épület a nyár során pusztán csúnya látványt nyújtó telke a pokol egyik bugyrához hasonló hellyé változott. Szemét- és törmelékhegyek magasodtak az elárasztott végén, a víz felszíne valami olajos maradványtól megtört, és foltos lett. Már kevésbé fesztelenül követtem a fiúkat a megbontott kerítésen át. Némi erőfeszítés árán leguggoltam a gödör mellé, ahol a kitermelt föld megcsúszott. A térdem hevesen tiltakozott.

– Ott, uram!

Bármi lehetett volna, mégsem lehetett más. Az elkerülhetetlenség érzete, mint egy nyugtalanító álom, kezdett a hatalmába keríteni. Lehajoltam, hogy közelebbről megvizsgáljam a szövetcsomót és egy fadarabnak látszó valamit a Gunderson-épület szélén, a hepehupás földkupacon.

De nem fadarab volt. És a szöveten valami ismerős csillant meg.

A térdem ismét tiltakozott. Eljutottam abba a korba, amikor kétszer is meggondoljuk, hogy lehajolunk-e. Az egyik cipőfűzőm kibomlott. Megragadtam az alkalmat, hogy dupla csomót kössek rá. Aztán nyögve talpra kecmeregtem, és ismét a Brodie-fiaimhoz fordultam.

– Nos, uram?

Leküzdhetetlen vágyat éreztem, hogy azt válaszoljam, minden rendben, tévedtek. Haza kellene menniük, és élvezni a vakáció utolsó napját. Láttam rajtuk, hogy ők is ezt szeretnék. Még talán el is hitték volna. De a fiaim voltak, és nem hazudhattam. Másoknak esetleg, de nekik sosem.

– Lehet, hogy igazatok van – mondtam hát. – Tájékoztatnom kell az Igazgatót.

– Vallomást kell tennünk? – kérdezte Ben.

Megráztam a fejem.

– Kétlem – feleltem. – De köszönöm, hogy megmutattátok. Mostantól én intézem. Hagyjátok csak rám. És senkinek se szóljatok, hogy mit láttatok. Nem szabad veszélyeztetni az esetleges nyomozást.

Allen-Jones reménykedőn nézett rám.

– Tényleg úgy gondolja, hogy ez egy holttest, uram?

Ez a felfedezés az iskola területén egy olyan fiú számára, mint Allen-Jones, ahhoz hasonló, mint amikor a kutya megjelenik a játszótéren: szívesen fogadott eltérés az unalmas rutintól, egy izgalmas rejtély. Egy Mester számára azonban egészen másnak tűnik. Az elmúlt két év megerőltető volt mindannyiunk számára. Több botrány, egy meggyilkolt fiú, bosszú, bántalmazás és nyilvános kegyvesztettség – mindez sárba rántotta az iskola hírnevét, és csaknem a csőd szélére sodort minket. Mind közül épp idén van a legkevésbé szükségünk még több izgalomra. Elővettem szokásos komolyságomat.

– Kivizsgálom az ügyet, Allen-Jones. Nem szükséges tovább foglalkoznod vele –  és olyan erővel nyomakodtam vissza a kerítésen, hogy a drót átszúrta a hasamon és a csípőmön dudorodó puha hájrolnit, és dühös vércseppet hagyott az első iskolanapi ingemen.

Újabb rossz jel. Ma már a harmadik. De mind közül ez volt a legrosszabb, olyan jel, ami nemcsak viharfelhőt jósol, hanem közeledő hurrikánt. Ugyanis ráismertem valamire a Gunderson-épület melletti rongycsomóban, olyasmire, aminek a Brodie-fiaim nem tulajdonítottak volna jelentőséget. De én láttam, és tudtam, mit jelent. Újabb képeslap a múltból. Olyan, ami ha napvilágot lát, az iskola létét veszélyezteti éppen most, amikor kezd – pénzügyileg és érzelmileg – talpra állni a tavalyi és az azt megelőző év katasztrofális eseményei után. És végül porba döntene minket az Új Igazgató és a Mulberry-háztól kapott mentőcsomag ellenére.

De semmi sem marad örökre eltemetve, gondoltam. A múlt adomány, ami egyfolytában csak ad, és egy nagy fekete kalapból neveket húz ki. David Spikely, Becky Price – aki most Ms. Buckfastként tért vissza –, Eric Scoones és Harry Clarke nevét. Egy nap talán az enyémet. A zsebembe csúsztattam a kezem. A tárgy, amit a medence szélén találtam, hideg volt az ujjaim között. Felmerült bennem, hogy még e percben is eldobhatnám valahol a mezőn, hogy beletapossák a sárba. Senki sem tudna róla. Senkit sem érdekelne egy ilyen régmúlt dolog. És háborúban hallgatnak a törvények. Inter arma enim silent leges.

Vajon tényleg háborúban állunk? A padok még csak a kezdet. Fehér táblák, kötényruha, számítógépek, e-mail, szlogenek. Haladás hagyomány révén. A drótkerítés melletti helyemről figyeltem, ahogy a Brodie-fiaim átkelnek a sáros mezőn. Allen-Jones rózsaszín pólója jelzőfényként világított. Sutcliff megfordult, és integetett nekem.

Kivettem a kezem a zsebemből, és visszaintegettem. Rádöbbentem, hogy nincs más választásom. Az iskola reklámbrosúrájában talán azt írják, hogy Haladás hagyomány révén, ezzel felváltva a hagyományosabb audere, agere, auferrét – merni, törekedni, győzni –, de a személyes mottóm az ad astra per aspera – rögös úton a csillagokig – marad. Még a nyomorból (a kanálisból) is a csillagok felé törekszünk.

Megfordultam. A mezőn túláradóan zengett a fiatalos nevetés. Nehéz szívvel visszabandukoltam az igazgatói irodába.

4

St. Oswald, 2006. szeptember 4.

Becky egyke volt, mégis volt egy fiútestvére. Találós kérdésnek hangzik, nem? Igen, bizonyos szempontból talán az is volt. Mert a bátyám eltűnt, amikor tizennégy éves volt, és nem hagyott mást maga után, mint bánatot és egy fiú formájú ürességet, amit én sosem tölthettem be, és ami csak nőtt, míg én kisebbedtem.

A szüleim nem először vesztettek el gyermeket. Egy lányt, aki Conrad születése előtt halt meg; a szüleim ritkán emlegették. Nem volt róla fénykép, sem portré a nappaliban. Megértettem, hogy nem sokkal a születése után halt meg, és valami baja volt. Bármekkora bánat töltötte is el a szüleimet, enyhítette ez a tudat. De Conrad más, ő tetőtől talpig tökéletes volt.

Még csak ötéves voltam, amikor eltűnt. Kicsi voltam ahhoz, hogy értsem, mit jelent. Kicsi, hogy felfogjam, mennyire megváltozik a világom. Kicsi, hogy tudjam, bármit teszek, bármennyire igyekszem is, sosem fogom betölteni azt az űrt, Conrad hiányának hideg fuvallatát mindig érezni fogom, mint amikor ajtót nyitnak az éjszakára. És mindez ott volt a szüleim szemében. Egész gyerek- és kamaszkoromban elviseltem a hiányt, Conrad hiányát, ami erősebb volt, mint egy puszta jelenlét lett volna, és ami teljességgel elhomályosított. Kitartott a házasságom és özvegységem idején, az anyaságon át a klimaxig. Még most is, amikor a St. Oswald Igazgatónőjeként elfoglalom a helyemet, hallom az ismerős hangot: Itt vagy? Tényleg itt vagy?

Töltök még kávét. Johnny itt hagyta nekem a munkahelyi kávéfőző gépét – nem mintha sok választása lett volna –, és ez egy drága készülék, csupa króm, ami visszatükrözi az arcomat, ezzel is megerősítve a jelenlétemet. Végre itt vagyok. Végre valóságos vagyok. Nem csak egy tükörkép. Nem csak egy név. Nem csak egy kísértet a kávégépben.

Említettem már, hogy ép egész vagyok. Megharcoltam ezért a teljességért. Annyi éven át tisztában voltam vele, hogy az a részem hiányzik. Szavakkal senki sem mondta. De a gyerekek tudatában vannak az ilyesminek. Tudtam, hogy vannak napok, amikor eltűnök a saját néma világomban, napok, amikor beszippant egy víznyelő. És láttam a szemükben a vágyakozásukat, a csalódásukat. Mintha azt kívánták volna, hogy inkább én tűntem volna el, nem Conrad. Talán emiatt történt, hogy tizenévesen a szexet az irányítás eszközének kezdtem tekinteni. Rájöttem, hogy kívánatos vagyok, megtanultam, hogyan láttassam magam a fiúkkal, legalábbis addig, míg kedvükre van. Más okot nem tudok mondani, miért bátorítottam Johnny Harringtont, hiszen sosem volt fontos számomra, bár élveztem az újonnan felfedezett képességemet, hogy irányítani tudom. A szüleim szemében azonban továbbra is kísértet voltam, kopogtatás a vízcsöveken, mindennapos emlékeztető a napra, amikor a bátyám eltűnt.

A szüleim természetesen már halottak. Ebben a történetben már mindenki meghalt vagy a felismerhetetlenségig megváltozott. Most már senki sem mér össze Conraddal. Senki sem okol a haláláért. A ház már nem az emlékének szentelt búcsújáróhely, hanem egy szép kis család otthona, és fogalmuk sincs az évekkel ezelőtt a falai között lejátszódó drámáról. Két gyermek, egy Jack Russell terrier. Kis kert rózsákkal. Már senki sem hallgatja a titkos üzeneteket beolvasó rádiócsatornákat. Végre megjavították a kotyogó vízcsöveket. Sosem ragasztom le a vécéülőkét. És még születésnapi üdvözleteket is kapok.

De semmi sem tart örökké. A múltnak sosincs teljesen vége. És ezért nem voltam meglepve, amikor ma megjelent előttem a történetével. Azt hiszem, számítottam rá. Az elmúlt húsz évben arra vártam, hogy valaki belebotlik az igazságba. Már-már költőinek tűnik most, hogy ez a valaki éppen Roy Straitley. Straitley, a csoszogó pojáca, akinek valahogy sikerült megbuktatnia Johnny Harringtont. Straitley, a megvesztegethetetlen, a St. Oswald szíve és lelke. De éppen a St. Oswald miatt fogok győzni. A St. Oswald Straitley gyöngéje, ahogy egykor az enyém Conrad volt. De tőlem eltérően Roy Straitley nem tudja kiűzni a gyarlóságát. Úgy viseli, mint egy kedvenc kabátot, és botorul páncélnak hiszi. Ezért nem féltem, amikor ma délelőtt felkeresett. Ezért nem rezzentem össze, amikor elővett a zsebéből egy kis fémtárgyat, és elém tette az íróasztalomra.

Inkább megkönnyebbülést éreztem, és azt gondoltam: Végre! Rátaláltak.

5

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. szeptember 4.

Meg kell hagyni, La Buckfastot nem könnyű kihozni a sodrából. Meghallgatta a történetemet, aztán két ujjal felemelte a fémtárgyat, amelyet a Gunderson-épület melletti sitthalomból bányásztam ki, és rám villantotta Mona Lisa-mosolyát.

– Természetesen felismeri, mi ez – mondtam.

Bólintott.

– Hogyne. – A kávéfőző gépre mutatott. – Nagyon jó a kapucsínó, bár Johnny jobban szerette az eszpresszót. Kísértésbe vihetem?

– Köszönöm, nem. – Már így is elég izgatott voltam. Az ember nem minden reggel botlik holttestbe a sportpályákon, de az Igazgató természetesnek találta, mintha a St. Oswaldra gyilkos erőként lecsapni készülő katasztrófa csupán aprócska bosszúság lenne, semmi több.

– Gondolom, belátja, mit jelent ez – mondtam, miközben néztem, ahogy kávét főz. – Be kell vonnunk a rendőrséget. Nyomozás lesz. Az újságok érdeklődni fognak. Az építkezést megint fel kell függeszteni, nemcsak hónapokra, de talán évekre. És a szülők. Mit fognak gondolni? És megint csak beavatkozik majd az Igazgatótanács. Ez a dolog tönkretehet mindent, Igazgatónő. – Most ébredtem rá, hogy izgalmamban igazgatónőnek neveztem.

La Buckfaston nyoma sem volt reakciónak. Felkapott egy kis üvegtartályt, és kakaóport hintett a kapucsínójára.

– Maga mindig olyan teátrális, Roy. A legrosszabb talán sosem következik be. – Finoman szürcsölte a kávéját, nehogy rúzsnyom maradjon a csészén. – Kezdjük az elején, helyes? Mondja el, mit tud erről.

És a tárgyra mutatott, amelyet a Gunderson-épület oldalában kihalásztam a sárból; a hüvelykujjamnál nem volt nagyobb, mégis súlyossá tette a jelentősége. A talajban töltött húsz év kifakította, de tudom, hogy egykor egy drága, régi bordói vörösbor mély sötétvörösében pompázott. A tű elveszett, a fém piszkosbarnára korrodálódott, de az alakja még kivehető volt. Egy pajzs, amin még látszottak a valaha arannyal ráfestett betűk körvonalai:

KING HENRY KÖZÉPISKOLA

FELÜGYELŐ

Egy pillanatra belefeledkeztem. Micsoda apróság! Kicsi kis tárgy, ami tönkretesz egy iskolát. Abban a pillanatban azt kívántam, bárcsak ismét földdel takartam volna be a rongyokkal és pálcikákkal együtt, amelyek egykor egy emberi lényt alkottak. De a csillagokhoz vezető rögös út tele van ehhez hasonló kísértésekkel. A St. Oswald egyik Mesterének kötelessége példát mutatni. Becsületesnek, bátornak és igaznak kell lennie, máskülönben mi értelme az egésznek?

– Előbb maga – mondtam La Buckfastnak.

– Miből gondolja, hogy én tudom?

Jaj, ne már, kérem! A St. Oswaldban fiúként és férfiként töltött időm alatt kifinomultak az érzékeim. Először is túlságosan nyugodt volt. És sosem nézett igazán a jelvényre, szinte rá sem pillantott. La Buckfast számított erre. Talán korábban tudott is róla. De ha már tudta, hogy egy holttest van az iskola területén, akkor miért nem jelentette?

La Buckfast elmosolyodott.

– Hosszú történet – jegyezte meg. – Biztos, hogy hallani szeretné?

– Egész héten itt vagyok, Igazgatónő.

– Hát persze – mosolyodott el megint. Észrevettem, milyen fesztelenül viselkedik, majdnem úgy, mintha élvezné. Mint egy sakkozó, aki az első lépéstől tudja a verseny kimenetelét.

– Most mégis kérném azt a kávét – jegyeztem meg.

– Mindjárt gondoltam, hogy így lesz. – Kitöltötte a kapucsínót, a habra csokoládét szórt. Botlás vagy véletlen, de a csokoládéforgács koponyát formált. Cicero, a cinikus nem volt hajlandó előjelekben és csodákban hinni. Kérdés, hogy őt kövessem-e. Végtére is, ahogy talán Freud mondta, néha egy Caunean füge csak egy gyümölcs a sok között.

A kapucsínó jó volt, bár én változatlanul jobban szeretem az angol kávét. Emlékszem, amikor csak kétfajta kávé volt: fekete vagy tejes. A dolgok – és az emberek – akkoriban egyszerűbbek voltak. Mindig tudtuk, hol húzzuk meg a határt. De az Igazgatónőnek tudnia kell az igazat, függetlenül attól, hogy az merre vezet minket. Veritas numquam perit. Az igazság sosem vész el, szemben azzal a Gunderson-épület melletti szerencsétlen flótással, aki rongyok és pálcikák kupacára redukálódott. Ha a gyanúm nem csal, nem volt közénk való. A történetét mégis el kell mondani, bármi legyen is számunkra az ára. Egy olyan iskola, mint a St. Oswald, a dráma minden árnyalatának színteréül szolgál. Ma reggel a tragédiáé. Holnap egy bohózaté. La Buckfast ezt tökéletesen érti. Végül is mulberrys lány korában színésznő volt. Ismeri a feszültség értékét, az élvezetet, amikor a közönség visszafojtott lélegzettel hallgatja. Mégis tisztában kell lennie azzal, mekkora kárt okozhat az általa épített birodalomnak egy ilyen felfedezés. Rá akar venni, hogy mindenki érdekében tekintsek el az általam találtaktól? Valóban azt képzeli, hogy ezt megteszem a St. Oswald érdekében?

Megitta a kávéját, és rám nézett.

– Nos, Mr. Straitley – mondta mosolyogva. – Ha készen áll, én elkezdem.

A szeme különös árnyalatú zöld, inkább hideg, ugyanakkor humoros. Átfutott a fejemen: Ó, istenek, hiszen élvezi!

Letettem a csészémet.

– Hallgatom.

{1} Caesar adsum iam forte. Brutus aderat – a latin versek memorizálását segítő, vicces konyhalatin átírás.

{2} A farkas a mesében van. (latin)