Budapest, 2026

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Nisha J. Tuli: Tale of the Heart Queen – Artefacts of Ouranos 4.

Copyright © 2024 by Nisha J. Tuli

Published by agreement with Folio Literary Management, LLC.

All rights reserved.

Borító © Miblart, 2024 Hachette Book Group, Inc.

Borító képek © Shutterstock

Hungarian translation © Heinisch Mónika, 2026

© Next21 Kiadó, 2026

ISBN 978 615 6821 70 6

Mindenkinek, aki szeretné már meglátni
a szivárványt a vihar végén.

A SZERZŐ ELŐSZAVA

Kedves Olvasók!

Izgatottan üdvözöllek titeket ismét Uranosz földjén! Végre átélhetjük közösen a sorozat befejezését, amely teljesen irányítás alá hajtotta és átalakította az életemet. Tudom, hogy A Napkirály sorsának végén kissé megrázó helyzetben engedtem el a kezeteket, és ezt nagyon sajnálom. De most mindenre fény derül, és minden szálat el fogok varrni.

Sosem találtam még ilyen nehéznek egy regény megírását, mint A Szívkirálynő meséje esetében. (Talán a legutóbbira is ezt mondtam, csakhogy közben kiderült: egy sorozat befejezése sokkal nagyobb kihívás, mint hittem.) Ez egyúttal a leghosszabb művem is, de végeredményben sok kérdésre kellett választ adni, amint azt látni fogjátok.

Minden szót azzal a szándékkal és abban a reményben vetettem papírra, hogy az utolsó oldalig szeretni fogjátok a történetfolyamot. Én rajongtam érte, és elégedett vagyok a szereplők sorsának alakulásával.

Lor belevág a valaha volt legveszélyesebb kalandjába. Kapaszkodjatok, rázós menet lesz!

Alább olvashatjátok a tartalommal kapcsolatos figyelmeztetéseket az Uranosz Ereklyéi, sorozat utolsó kötetével kapcsolatban. Köszönöm, hogy velem tartotok erre az utazásra!

Mindenkinek boldog végkifejletet ígértem… hát íme!

Szeretettel:

Nisha

Tartalomra vonatkozó figyelmeztetés: Ebben a könyvben is megjelennek a sorozat többi kötetére jellemző témák és motívumok, például a múltban elszenvedett szexuális és fizikai bántalmazás. Említésre kerülnek traumák, öngyilkossági késztetések, alkohollal való visszaélés, beleegyezés nélküli érintés és gyermekbántalmazás is. Felmerül a terhesség és a terhességi komplikációk témája, bár a végén minden rendben lesz.

A kutyáknak nem esik bántódásuk. Nem érte őket semmiféle csapás, és nem is fogja. A lányoknak kutya jó dolguk van.

ELSŐ FEJEZET

LOR

Valahol Aphélium határán kívül

A testemen kívül dobogó szívemből vér szivárog a kérlelhetetlenül megkeményedett földre, amelyen térdelek.

Zokogva csimpaszkodom Nadirba, és a mellkasára tapasztom a fülem, hátha hallok még egy dobbanást. De mindent betölt az átható, moccanatlan csend, így az erdőtűzben elüszkösödött fákat is, amelyek az élettől megfosztva lassan hamuvá porladnak.

Rendületlenül pumpálom karmazsinszínű mágiám szinte tömör szalagjait a herceg végtagjaiba, csakhogy a mellkasában tátongó hatalmas ürességbe nem lehet elevenséget ültetni. Szorításom egyre ernyedtebb és reszketegebb, ahogy kétségbeesetten kapkodok a talajba csorgó szelleme utolsó foszlányai után.

Ha így erőlködöm, a végén még elveszítem a gyógyító mágiát, és helyette a villámmágiám sistergő nyúlványai fognak erőre kapni, amelyekkel még több kárt tehetek.

Igaz, nehéz elhinni, hogy ennél is rosszabb lehet a helyzet.

Sikoltozom, sírok, hagyom a könnyeimet potyogni, és rimánkodom az ég felé. Könyörgök az istennőnek, hogy mentse meg. Alkudozom az égiekkel. A lelkemet ajánlom fel az életéért cserébe. Bármit megtennék érte.

Látómezőm pereme már homályos, a gyomrom émelyeg, és tartalma feltolul a torkomba. Izzadság gyöngyözik a homlokomon, környezetem tengelye szédítően elbillen. Sikolyaim támadást indítanak az összes idegszálam és a fülem ellen, meredeznek tőlük a karomat és hátamat lepő piheszőrök. Fáj a bőröm. A hajam is fáj. Olyan kínt érzek a mellkasomban, mintha óriási kezek kaptak volna fel, hogy két ellentétes irányba csavarják a testemet, és kis híján szét is szaggassák.

Halványan eszembe ötlik, hogy Rion még a közelben ólálkodik a seregével. Bár nem láthat minket, nem lankadhat az éberségem. Hamarosan magukhoz térnek a villámokkal teli kupola alatt. Hacsak nem végeztem velük is. Valami azt súgja, hogy az Aurórakirálytól nem tudok ilyen könnyen egyszer s mindenkorra megszabadulni.

Nála van Szív Bárkája. Bár csak pár napja hallottam róla először, hozzám tartozik. Vissza akarom kapni. Határozottan érzem, hogy szükségem van rá.

Felidézem, milyen volt a tenyeremben fogni. Mit mondott róla az Empirium a Hamvadásban. Virulencia. A csillogó fekete kő, annak az Auróra-fellegvárnak az építőanyaga, amelyet megbabonázva néztem a Gödör mélyéről, és amelynek elpusztítására felesküdtem.

Vajon a többi titokzatos szent tárgy is ugyanabból készült?

Rion fullasztó fekete mágiának emléke átszüremlik gondolataim viharán. Miféle árnyerő folyik az ereiben? Milyen hatalmakkal játszadozik az Aurórakirály? Ezek mozgatták ádáz csatározásunkat mindvégig?

Az alvilág ura volt a második korszak első Aurórakirálya. A virulencia segítségével kísérelte meg elpusztítani Zerrát, most pedig Rion kaparintotta meg Szív Bárkáját. Vajon arra fogja használni, hogy elpusztítson? De miért? Esetleg csak az első lépésnek számítok egy másik cél felé?

Tudja egyáltalán Rion, hogy az ágyat, amelyen alszik, sötét mágia burkolja be?

Lehet, hogy a virulenciával vissza lehetne hozni Nadirt? A Beltza-bércek legmélyebb barlangjaiba is bemásznék négykézláb, hogy segíthessek rajta.

– Nadir! – folytatom zokogva, és könnyeim összemaszatolják az ingét. – Sajnálom! Annyira sajnálom!

Én öltem meg. Vakmerően, nyers ösztönből. Nem vettem figyelembe, kit érhet el féktelenné váló bosszúm. Azt akartam, hogy Rion és őrei megfizessenek, amiért ismét hozzám értek.

Nagyon köszönöm, hogy a nyomára vezettél.

Az edzett acél kemény tisztaságával csattannak a fejemben Rion szavai.

Képtelen vagyok elhinni. Ha Nadir feladott, megvolt rá az oka. Talán nem hagytak neki más választást. Önszántából sosem tett volna ilyet. Azok után, amin együtt keresztülmentünk, hinnem kell ebben. Bizalmat szavaztam neki, és nem akarok elbukni az első próbán.

Szűkölve markolászom Nadir tunikájának anyagát. Fogalmam sincs, hogy folytathatnám tovább az életemet. Hogyan létezhetnék nélküle?

Felpezsdül a varázserő a bőröm alatt, és úgy húz a herceg teste felé, mint a nedvességcseppeket kereső ujjak a sivatagban. Ugyanaz a félelmetes vonzerő, amelyet azelőtt éreztünk, hogy bevallottuk, mit jelentünk egymás számára. Ezek szerint az elvesztésére is így reagál?

Ennél több darabra nem törhet szív. Nincs szám, amellyel jellemezni lehetne a bőröm alatt összegyűlt szilánkok sokaságát. Mindentől megfosztottak. Bedobtak egy feneketlen tengerbe, ahol egy örökkévalóságig fogok süllyedni lefelé.

A társam! Megöltem a tündérpáromat!

– Segítség! – sikoltom, mintha bárki visszacsinálhatná a történteket. Háborog a gyomrom, és a pulzusom úgy lüktet a koponyámban, mintha törékeny falait döngetné. – Engem is vigyél el! – suttogom.

Nem vagyok képes abban a tudatban tovább élni, hogy én tettem ezt vele.

A szívem most már kívül dobog a testemen, védtelenül, nyersen, és az egész világ láthatja, micsoda szörny lett belőlem.

Csak sírok és sírok. Lelkem kifelé szivárog a mellkasomból, és a végtagjaimban eltompul minden érzés, míg egészen érzéketlenné, üressé és összetörtté nem válok.

MÁSODIK FEJEZET

Jaj, hagyd már abba a bőgést! – förmedt rám valaki élesen, belém fojtva a hangot. Felkapom a fejem, és már nem az erdőben vagyok, ahová berángattam magammal az Auróraherceget. – Ez annyira… nyálas!

Hatalmas kerek csarnokban eszmélek, amelynek padlója egyetlen, fényes, márványra emlékeztető, szemlátomást hézagok nélküli tömbből készült. A körben sorakozó ablakok lágyra szűrt, fehér fényt eresztenek be, amely szinte zümmög, bár a hang inkább érezhető, mint hallható – kissé bele is remegnek a hátsó fogaim.

Noha ez nem ugyanaz a terem, ahol az Empiriummal találkoztam, valami előérzet azt súgja, hogy visszakerültem a Hamvadásba, akár jó ez a fejlemény, akár rossz.

Ha a sorsom mostani folyását nézem, alighanem kibaszott rossz.

Egy nő áll előttem, ködként földre boruló, könnyed ezüstös ruhában. Karja csupasz és bronzszínű, hullámos szőke haja csaknem a derekáig ér. Bájos, szív alakú arcát ezüst fejék keretezi. Átható akvamarinkék szemmel, hidegen és távolságtartóan méricskél.

Ismerősnek látszik, de csak némi késéssel sikerül azonosítanom. Aphélium korábbi királynője, aki elmulasztott segíteni a népén, ezért arra kényszerült, hogy „önként” jelentkezzen istennek.

– Zerra! – suttogom, mire a nő hátrébb dönti a fejét, és úgy néz le rám, mintha valami ürülék lennék a cipője sarkán.

– Hívtál. – Kecsesen, felfelé fordított tenyérrel széttárja a karját. – Itt vagyok.

Körülnézek, hátha felbukkan valahol az Empirium is, az a furcsa, folyton alakuló, sokarcú test, ám a jelek szerint csak hárman vagyunk a helyiségben.

– Szóval ez az a hím, akihez annyira ragaszkodsz! – szipogja Zerra, majd kecsesen leguggol, és alaposan megnézi magának a herceget.

Beletelik némi időbe, mire felfogom a szavait. Tudja, hogy ki vagyok, és kicsoda Nadir?

Odanyúlok hozzá és megfogom karcsú csuklóját. Törékeny benyomást kelt, akár egy madár, ugyanakkor a káosz bűzös lehelete hatja át körülötte a levegőt, és tudom, hogy nem szabad alábecsülnöm.

– Tudsz segíteni rajta? – kérdezem, ám Zerra elrántja a kezét.

Végül is istennő. Ha bárki helyre tudja hozni a történteket, akkor az ő.

– Kérlek! Elcsesztem. Kicsúszott a mágiám az irányításom alól, és…

Zerra orrlyuka kitágul, és feláll a guggolásból. Óvatosan hátrébb lép kettőt, hogy nagyobb távolságot teremtsen köztünk.

– Tudok rajta segíteni – jelenti ki olyan tárgyilagossággal, mintha éppen nem egy csillogó aranyszálakból szőtt mentőkötelet dobna oda nekem.

– Köszönöm – felelem, felkészülve rá, hogy felajánljam neki az életemet, vagy bármi mást, amit követel. – Kérlek! Bármit megteszek, ha segítesz rajta.

Mosolyra húzza a száját, amitől még idegesebb leszek.

– Hát hogy máshogy lenne, Lor?

Pislogok, és megint megütközöm harapós és baljós szépségén, miközben azt várom, hogy lefektesse a feltételeket, amelyekkel meghatározza a jövőmet. A mi jövőnket. Továbbra is szorongatom Nadirt, és csak remélem, hogy sejti: mindent megteszek a megmentéséért.

– Mi az? – bököm ki végül, mert az istennő dölyfössége cseppet sem hagy alább. – Nem lélegzik! Ki vele! Mit akarsz?

Legyint.

– Ne aggódj! Tekintsd úgy, hogy az én közelemben afféle felfüggesztett állapotban van. Ha felélesztem, egy hajszála sem lesz görbe. Mintha nem is ölted volna meg.

Szavai hallatán meglazul egy mellkasomba fúródott csavar. Ennyivel biztosan nem úszom meg. Lefogadom, hogy számtalan hídon kell még átmennem, mielőtt véget érne ez a rémálom. Még erősebben markolom a herceg testét, érzem, mennyire kihűlt, és látom, hogy a bőre színe is kifakult. Hüvelykujjammal végigsimítok sötét szemöldökén, majd megcirógatom az orcáit. Maró könnyekkel küszködve visszanézek Zerrára, aki még mindig csak les, de ragyogó kék szemei között elmélyül egy ránc.

– Mitől kapnál kedvet a felélesztéséhez? – faggatom, türelmetlenségemben fogcsikorgatva.

Az istennő összekulcsolja a kezét a derekánál, és elkezd lassan fel-alá járkálni, hogy nemsokára visszaforduljon felém. Ekkor már a torkomban dobog a szívem, de elfojtom a késztetést, hogy ráordítsak: a kurva életbe, siess már!

– A Bárkák – közli pár pillanat elteltével, mintha helyére került volna néhány darab.

– A Bárkák. Hallottam róluk Cloris Payne-től.

– Cloris főpapnőtől – helyesbít Zerra. – Viseltess több tisztelettel a rangja iránt, és annak megfelelően nevezd meg!

Megtekergetem a nyakam, különben a szememet forgatnám. Hogyne, majd akkor fogom tisztelni azt a rohadt Cloris Payne-t, ha a disznók fején unikornisszarv nő!

– Jól van. Hallottam róluk Cloris főpapnőtől.

Zerra biccent, mintha ez már jobban ínyére lenne, bár ez is alig észrevehető. Az egész fellépése olyan, mint egy gúnyos vigyor halandó testben kifejezve. Ez volna a mindnyájunk sorsát rendezgető istennő? Ez a kicsi, pitiáner nőszemély?

– Nincs nálam Szív Bárkája, ha erre gondoltál.

– Mindent a maga idejében – közli.

Úgy döntök, hogy nem próbálom értelmezni a válaszát, és különben sem érdekel most semmi más, csak Nadir.

– Allúvium királya is őriz egyet – jegyzi meg az istennő.

Sóhajtok, és egyre nagyobbra duzzad a feszültség a halántékomban. Kezdem sejteni, mire akar kilyukadni.

– Azt akarom, hogy hozd el nekem.

– Még szép. És akkor feléleszted Nadirt?

Összepréseli ajkait, és bólint.

– Akkor felélesztem.

– És ha nem találom meg?

Az istennő fintorogva, alattomos, macskaszerű mozgással előrebillenti a fejét.

– Akkor a tündérpárodnak vége.

Szavai hallatán összeszorul a mellkasom, mintha irdatlan vasláncokkal kötötték volna össze a bordáimat.

– Éleszd fel most! – esedezem. – Segíthet nekem megtalálni. Ha mégsem sikerül, akkor valahogy máshogy visszafizetjük. A szavamat adom!

Zerra tesz még néhány lépést a másik irányba, ráérősen mélázva. Valami azt súgja, hogy kényelmetlen feszengést akar bennem kelteni, és egyre nehezebben fogom vissza magam. Egyelőre ő az egyetlen reménységem. Ki kell valahogy hoznom belőle a nagylelkűbb arcát.

Már ha van olyan neki.

Ebből a rövid beszélgetésből és a múltjába való röpke betekintésből is könnyű leszűrni a következtetést, hogy az istennővé lett főtündérnő nagylelkű arca réges-rég lángra kapott és elhamvadt.

– Nem! – böki ki. – Nem tetszik ez az ötlet.

– De Nadir sokkal többet tud az uralkodókról és a birodalmakról, mint én! – akadékoskodom. – Te is többet érnél el, ha ő kalauzolhatna az utamon. Hamarabb megtalálnám.

Úgy igazítom a hangomat, hogy már-már önbizalmat sugározzon, jóllehet közben a belső szerveim szinte cseppfolyóssá válnak és önvádtól remegő kocsonyát alkotnak.

– Ti ketten szövetkeztek ellenem? – kérdezi.

Homlokomat ráncolva idézem fel, mit mondott utoljára az Empirium. Le akarják cserélni Zerrát. Hirtelen a fülembe döngenek az utolsó szavaik, akár egy robajló lavina.

Uradalom nélküli királynő.

Engem akarnak a helyére. Azt hiszem.

Ezt vajon ő is tudja? Hogy fenyegetem a pozícióját?

Gyanakvás parázslik a nyakszirtemen. Létezhet ilyen véletlen, hogy épp csak pár pillanattal Nadir elesése után talált meg? Inkább arra gyanakszom, hogy az Empirium súgta a fülébe, mi történt. Vajon miért tette?

Megrázom a fejem, és teljes tanácstalanságot színlelek.

– Nem értem, mire akarsz kilyukadni. Miért szövetkeztünk volna ellened?

Nem akarom átvenni a helyét. A hátam közepére sem kívánom a rangját. Nem véletlen, hogy annak idején sem jelentkezett senki erre a posztra. Az uralkodók haza akartak térni, hogy segítsenek népüknek talpra állni a vidékeket letaroló katasztrófák után. Én is ezt akarom. Vissza akarok menni Szívbe, hogy elfoglaljam a számomra kijelölt helyet.

Legyintek a halkan korholó hangra a fejemben, amely arra emlékeztet, hogy sóvároghatok bármire, ha más van megírva nekem a sors könyvében.

De egyszerre elég egy probléma.

Mondjam meg neki, hogy nem pályázom a helyére? Hinne nekem? Mi van, ha sejtelme sincs a háttérben zajló folyamatokról, és én rántom le róluk a leplet?

– Ez a lehető legtávolabb áll tőlünk! Az eszközeink sem lennének meg hozzá!

Az istennő horkantása azt sugallja, hogy nem hisz nekem.

– Ezek a feltételeim. Elmész Allúviumba, beférkőzöl Cyan bizalmába, és kideríted, hol tartja a Bárkát.

– Ennyi? – kérdezem, és a reménység felfelé örvénylik a mellkasomban.

Ezt talán még meg tudom oldani.

– Nem, nem ennyi – fortyan fel az istennő, mintha nálam ostobább emberrel még nem beszélt volna. – Akkor ellopod nekem?

Visszatartok még egy megfáradt sóhajt, nehogy feldúlja az egész csarnokot. Mindenki akar tőlem valamit. Rion. Atlas. Cloris. Most pedig… az istennő, akit inkább szukának kéne hívnom. És még rosszabb, veszélyes is. Mintha egy tőr hegye ingázna a fejem fölött.

– És te akkor visszahozod Nadirt az életbe?

– Igen – vágja rá. – Döntsd el! Kezd elegem lenni ebből a beszélgetésből. Akármikor úgy határozhatok, hogy hagyom meghalni. Ennek az egésznek nincs túl sok jelentősége számomra.

Könnyed hangsúllyal beszél, valahogy mégis hamisan cseng.

Az Empirium elárulta, mennyit küzdött a múltban Zerra a Bárkák felkutatásával. Nem fáradozott volna ennyit, ha nem volnának fontosak. Azért dúlta fel Uranoszt, hogy a nyomukra bukkanjon, és most megint feni rájuk a fogát.

Miből gondolja, hogy én sikerrel járok, miután a papnői csődöt mondtak? Miért pont nekem adja ezt a feladatot? Észrevette a lehetőséget, amikor szólítottam, tudva, hogy Nadirral sakkban tarthat? Vagy ez az egész csak véletlen?

Számít mindez egyáltalán, ha az Auróraherceg élete a tét?

– Hol lesz Nadir, amíg Allúviumban vagyok?

– Itt, velem. Miért, mit gondoltál? Valami díszfelvonuláson kéne mutogatnom?

A harag keserű íze tódul a torkom hátsó részébe.

– Csak tudni akarom, biztonságban lesz-e.

Zerra a szemét forgatja.

– Nem igazán van választásod, kedves Lor. Vagy fogadd el az ajánlatomat, vagy visszaküldelek Uranoszra, és meglátjuk, hogyan boldogulsz magadban! Róla viszont lemondhatsz. Ezt vésd jól az eszedbe!

Nem kizárt, hogy csapdát állít nekem, és abba sétálok bele, ha mégis tud az Empirium terveiről, és semmi sem garantálja, hogy tartja majd a szavát. Az viszont fájóan világos, hogy én nem ajánlhatok semmi mást. Ha nem próbálom meg, Nadir biztosan meghal.

Zerra végighúzza a kezét a herceg teste fölött, mintha egy kidőlt fatörzs állná az útját. Hogy lehet egy istennő ennyire érzéketlen? Nem felejthetem el, hogy egy elkényeztetett fiatal királynő, akit belekényszerítettek ebbe a szerepbe, nem pedig az a jótét lélek, akinek beállították. Sosem váltotta be az Empirium hozzá fűzött reményeit. Talán nem is tud másmilyen lenni.

– Legyen! – közlöm fogcsikorgatva.

Bolond vállalkozás, de bármit megtennék a tündérpárom megmentéséért.

Különben is, ennél rosszabb már nem várhat rám!

Megdörgölöm az arcomat.

Mikor tanultam meg így becsapni magam?

– Gondoltam, hogy ezt fogod mondani – vigyorodik el az istennő. – Öt napod van.

– Tessék? Az nem elég!

A következő másodpercben egyetlen fehér fényvillanással eltűnik a környezetem, és arccal a meleg homokban találom magam. Erős szél cibálja a hajamat és rángatja a ruhámat.

Kiköpködöm a számból az apró kavicsokat, megfordulok, és végignézek a láthatáron ívelő kristálykék óceánon. Felülök, egy darabig a környéket fürkészem, és rájövök, hogy Zerra minden bizonnyal Allúviumba dobott le. Legalább ennyi szívességet tett nekem. Nagyon vágyhat arra a Bárkára!

– Rohadt kis lotyó! – szidom a számat törölgetve, de a mozdulattól csak még több szemcse kerül a nyelvemre. Próbálom kiköpni, ám beékelődik a fogam közé, és nyelek is belőle.

Annyira fáj minden ízületem és izmom, hogy meg-megrándul tőle az arcom. Jócskán megterhelt a küzdelem meg a hajsza a Nappalotában, Nadir hasztalan gyógyítása és a tündérpárom elvesztésének gyásza, úgy érzem magam, mintha fél tonna ólmot öntöttek volna a testembe.

Küldetésem célpontja ott magaslik a távolban: a parton csillogó palota üvegszerű felületekkel veri vissza a napfényt. Allúvium királyának otthona.

Csak nézem és azon tanakodom, hogyan közelítsem meg. Csak menjek oda és jelentsem be magam? Mondjam meg Cyannak, ki vagyok? Hinni fog nekem? Ha hisz, lelkesen üdvözöl majd, vagy hibáztatni fog a nagyanyám tettei miatt? Esetleg ő is megpróbál felhasználni, mint mindenki más? Rábízhatom a titkaimat? Tudják Uranosz uralkodói, hogy Szív örököse ismét előkerült?

Feltápászkodom, és leporolom a homokot a Nappalota aranyszínű libériájáról. Eszembe jut, mennyire ragaszkodott Nadir a fekete öltözékéhez, és milyen kereken elutasította, hogy felvegye ezt az egyenruhát, amikor beosontunk a Tükörhöz. Megint sírógörcs szorongatja a mellkasomat, így ráteszem a kezem, mintha azzal gátat szabhatnék a vérzésének, nehogy eláztassa a bordáimat. Az ő kedvéért tartanom kell magam.

Megpróbálom kisimítani gyűrött ruházatomat, és az ujjaimmal beletúrok zilált hajamba. Ismét megdörzsölöm az arcomat, mintha azzal szalonképesebbé tehetném magam. Pont úgy nézhetek ki, mint akit az óceán okádott a partra.

– Nem adhattál volna tiszta ruhát? – kiáltok fel az égre, de csak ellenséges csönd a válasz.

Zerra valószínűleg figyel és élvez minden pillanatot.

– Ezek a kurva istenek! – motyogom az orrom alatt, majd elindulok a palota felé a puha homokban, amely bejutott a csizmámba és karcolja a bőrömet.

Élénken felvillan emlékeimben Aphélium tengerpartja, az a nap, amikor egy kötélen küszködtem a víz fölött. Akkor határoztam el, hogy rühellem a tengerpartot és a homokot, talán magát az óceánt is, akármilyen szép is. Valószínűleg ez is tele van gyilkos, húsevő lényekkel.

Lehúzom a csizmámat, és szitkozódom, amikor a forró homok megégeti a talpamat.

Basszus, ki nem állhatom a tengerpartot!

Rohadtul undorító!

Igyekszem eltávolodni tőle, és remélem, hamarosan enyhíti valami ennek az elátkozott homoknak a forróságát.

Végül találok egy kövezett utat, amely egészen a palotáig kígyózik. Látom, hogy a távolban két őr vigyázza a kaput.

Úgy érzem, nincs más választásom, mint odamenni és bemutatkozni. Próbálhatnék módot találni arra, hogy valahogyan bejussak, talán felfogadnának szolgálónak, ahogy Willow-val tették Aphéliumban. De ketyeg az óra ezen a lehetetlen idővonalon, és csak öt napom van. Csak úgy teljesíthetem a küldetést, ha egyenes vagyok.

Elindulok felfelé az úton. A kövek szintén melegek, de legalább nem égetik a lábamat. A kapuhoz közelebb érve megállok, és megint megpróbálom lesimítani a hajam, hátha egy kicsit jobban oda tudom idézni valódi királynői énemet. Gyanítom, hogy reménytelen vállalkozás.

Felmerül bennem, hogy visszaveszem a csizmámat, de csupa homok a lábam, és amúgy is ösztönösen taszít a gondolat.

Inkább kihúzom magam, és felöltöm a magabiztosság látszatát.

Azt mondják, addig játszd, amíg simán nem megy.

Valami azt súgja, hogy szélhámosnak sem vagyok utolsó.

Kifújom a levegőt, majd odavonulok a kapuhoz, a kezemben himbálózó csizmával, felszegett állal és a biztos kudarc ígéretéből merített dac erejével.

TARTALOM

A szerző előszava

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Negyvenhetedik fejezet

Negyvennyolcadik fejezet

Negyvenkilencedik fejezet

Ötvenedik fejezet

Ötvenegyedik fejezet

Ötvenkettedik fejezet

Ötvenharmadik fejezet

Ötvennegyedik fejezet

Ötvenötödik fejezet

Ötvenhatodik fejezet

Ötvenhetedik fejezet

Ötvennyolcadik fejezet

Ötvenkilencedik fejezet

Hatvanadik fejezet

Hatvanegyedik fejezet

Hatvankettedik fejezet

Hatvanharmadik fejezet

Hatvannegyedik fejezet

Hatvanötödik fejezet

Hatvanhatodik fejezet

Hatvanhetedik fejezet

Hatvannyolcadik fejezet

Hatvankilencedik fejezet

Hetvenedik fejezet

Hetvenegyedik fejezet

Hetvenkettedik fejezet

Hetvenharmadik fejezet

Hetvennegyedik fejezet

Hetvenötödik fejezet

Hetvenhatodik fejezet

Hetvenhetedik fejezet

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Nisha J. Tuli

A NAPKIRÁLYNÉ PRÓBÁJA

URANOSZ EREKLYÉI 1.

Két nő. Egy halálos viadal. Csak egyikük nyerheti el a Napkirály szívét.

Lor tizenkét hosszú, szenvedésteli esztendőt töltött börtönben az Aurórakirály uralkodása alatt. Egyetlen vágya, hogy kiszabaduljon, és megtoroljon rajta minden egyes nyomorúságos pillanatot.

Egy véletlen folytán a Napkirály színe elé kerül, és a rivaldafényben találja magát: kilenc másik jelölttel együtt esélyt kap – talán belőle lesz a királyné. Ha elnyeri a király szívét, akkor szabad lesz, és végre bosszút állhat.

De Lor kívülálló: nem érti, miért helyezték szabadlábra, hiszen ő nem is a Napkirály udvarának alattvalója. A többi jelölt ellenszenvezik vele, és mindent megtesznek, hogy végleg eltávolítsák a játéktérből.

Muszáj nyernie, hiszen ha veszít, meghal. Vagy, ami még rosszabb: visszaküldik az Aurórakirály karmai közé.

AZ AURÓRAKIRÁLY URALMA

URANOSZ EREKLYÉI 2.

„Engem ő nem hódított meg. Nem vagyok a jussa. Saját magamé vagyok.”

Miután kiszabadult a Napkirály cellájából, Lor az Auróraherceg karmai között találja magát. Nadirnak, az Aurórahercegnek meggyőződése, hogy Lor rejteget valamit, ezért mindent megtesz, hogy szóra bírja. Lor azonban tisztában van a titkok értékével – egész életében őriznie kellett a titkait –, ezért elszántan védelmezi, amit tud.

Lor és Nadir szövetkeznek, hogy megkeressenek egy elveszett tárgyat, ami múlt és jövő kulcsát ígéri. De a lány nem tudja, bízhat-e a hercegben. Csak annyit tud, hogy nem fog még egyszer bedőlni egy királyi tündér ígérgetésének.

Közben a Napkirály továbbra is jogos jussának tekinti Lort, és vissza akarja szerezni őt. Az Aurórakirály pedig minden bizonnyal az életére törne, ha ismerné a titkait. Lornak folyamatosan mozgásban kell maradnia, sehol sincs biztonságban. Csak akkor nyugodhat, ha az Aurórakirályt és a Napkirályt is elpusztította.

Azonban hamarosan ráébred, nem csak arról van szó, hogy sikerül-e visszaszereznie örökségét: a tét jóval magasabb. Nem más, mint Uranosz jövője.

A NAPKIRÁLY SORSA

URANOSZ EREKLYÉI 3.

Titkok, árulás –
egy felkavaró, sajgó szerelem

Utólag már egyértelmű, nem volt a legjobb ötlet a Napkirályt és az Aurórakirályt is magára haragítani, hiszen most mindkét király vérre szomjazik. Mégpedig az övére.

Lor azonban igazi túlélő. Túlélte a börtönt, a tárgyalásokat, túlélt mindenkit, akik az életére törtek. Ugyan menekülnie kell, de ott van nála a Szívkorona, és vele van a herceg, aki felébreszti bezárt szívét és mágikus képességeit.

Aphélium népe el akarja kergetni uralkodóját – az pedig mindent megtesz, hogy hatalomban maradjon. Lornak ebben a zűrzavarban, hazugságok szövevényében kell utat vágni, hogy kiderítse, mi az igazság az Ereklyékkel kapcsolatban.

Vajon megkap mindent, amire áhítozott? Vagy mindent elveszít?

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Udvardi Annamária

Szerkesztette Mandl Orsolya

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cinzel – SIL Open Font License

Cinzel Decorative – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License