Madonna

Egy lázadó élet

Mary Gabriel

részlet

A fordítás alapja:

Mary Gabriel

Madonna – A Rebel Heart

Copyright © Mary Gabriel, 2023

Little, Brown and Company Hachette Book Group

First Edition: October 2023

Little, Brown and Company is a division of Hachette Book Group, Inc. The Little, Brown name and logo are trademarks of Hachette Book Group, Inc.

Fordította:

1–30. fejezet © Darnyik Judit, 2023

31–51. fejezet © Garamvölgyi Andrea, 2023

52–62. fejezet © Kenyeres Anna, 2023

Szerkesztette: Illényi Balázs

Szaklektor: Németh Róbert

Borítóterv: Tabák Miklós

Borítófotó: Deborah Feingold

HVG Könyvek, Budapest, 2023

Kiadóvezető: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Hungler Tímea

www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 534 2

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Miért muszáj szexisnek lenni? Miért nem lehetünk egyszerűen erősek?

Yesenia Ayala

Tartalomjegyzék

A szerző megjegyzése

Előszó – London, 2000. november 28.

Első rész: MICHIGAN 1958–1978

első fejezet
Pontiac, 1958–1963

második fejezet
Pontiac, 1964–1966

harmadik fejezet
Pontiac, 1967–1969

negyedik fejezet
Rochester Hills, 1969–1972

ötödik fejezet
Rochester Hills, 1972–1974

hatodik fejezet
Rochester Hills, 1974–1976

hetedik fejezet
Ann Arbor, 1976–1978

Második rész: NEW YORK 1978–1984

nyolcadik fejezet
New York, Párizs, 1978–1979

kilencedik fejezet
New York, 1979–1980

tizedik fejezet
New York, 1980–1981

tizenegyedik fejezet
New York, 1982

tizenkettedik fejezet
New York, 1982

tizenharmadik fejezet
New York, London, Los Angeles, 1983

tizennegyedik fejezet
New York, Spokane, Manchester, Párizs, Los Angeles, 1983–1984

tizenötödik fejezet
New York, Velence, Los Angeles, 1984

tizenhatodik fejezet
New York, 1984

Harmadik rész: LOS ANGELES 1985–1991

tizenhetedik fejezet
Los Angeles, 1985

tizennyolcadik fejezet
Los Angeles, Seattle, Detroit, New York, 1985

tizenkilencedik fejezet
Nashville, Philadelphia, Malibu, 1985

huszadik fejezet
HongKong, Los Angeles, 1986

huszonegyedik fejezet
Los Angeles, New York, 1986

huszonkettedik fejezet
New York, Los Angeles, Oszaka, Tokió, Miami, 1986–1987

huszonharmadik fejezet
New York, Leeds, Párizs, Torinó, Los Angeles, 1987

huszonnegyedik fejezet
New York, 1988

huszonötödik fejezet
Los Angeles, 1988–1989

huszonhatodik fejezet
Los Angeles, 1989

huszonhetedik fejezet
Los Angeles, New York, 1989

huszonnyolcadik fejezet
Los Angeles, 1990

huszonkilencedik fejezet
Los Angeles, Párizs, Tokió, 1990

harmincadik fejezet
Tokió, Houston, East Rutherford, London, Nizza, 1990

harmincegyedik fejezet
Los Angeles, Párizs, New York, 1990–1991

harminckettedik fejezet
Los Angeles, Cannes, New York, Evansville, 1991

Negyedik rész: MIAMI 1992–1999

harmincharmadik fejezet
Washington, Olympia, New York, Miami, 1992

harmincnegyedik fejezet
Miami, Portland, New York, 1992

harmincötödik fejezet
New York, Los Angeles, 1992–1993

harminchatodik fejezet
Los Angeles, London, Rio de Janeiro, Atlanta, 1993

harminchetedik fejezet
New York, Miami, Los Angeles, Ronda, 1994

harmincnyolcadik fejezet
London, New York, Los Angeles, San Remo, Miami, 1995

harminckilencedik fejezet
Los Angeles, Buenos Aires, Budapest, London, 1996–1997

negyvenedik fejezet
Washington, Los Angeles, Miami, Milánó, London, 1997–1998

negyvenegyedik fejezet
Los Angeles, Miami, 1999

Ötödik rész: LONDON 2000–2009

negyvenkettedik fejezet
London, Los Angeles, New York, Dornoch, 2000

negyvenharmadik fejezet
Los Angeles, Barcelona, London, New York, 2000–2001

negyvennegyedik fejezet
Málta, Los Angeles, London, 2001–2002

negyvenötödik fejezet
Los Angeles, London, New York, 2003

negyvenhatodik fejezet
Los Angeles, New York, Dublin, London, 2004

negyvenhetedik fejezet
London, Tokió, 2005

negyvennyolcadik fejezet
Los Angeles, London, Lilongwe, Róma, Moszkva, Tokió, 2006

negyvenkilencedik fejezet
Lilongwe, London, 2006–2007

ötvenedik fejezet
Des Moines, New York, Berlin, Cannes, London, Cardiff, Buenos Aires, 2008

ötvenegyedik fejezet
London, Lilongwe, Marseille, Bukarest, Rio de Janeiro, 2009

Hatodik rész: LISSZABON 2010–2020

ötvenkettedik fejezet
New York, London, Párizs, Chinkhota, Velence, 2010–2011

ötvenharmadik fejezet
Indianapolis, New York, 2012

ötvennegyedik fejezet
Tel-Aviv, Isztambul, Párizs, Moszkva, Szentpétervár, Denver, Medellín, 2012

ötvenötödik fejezet
New York, Menton, Los Angeles, 2013–2014

ötvenhatodik fejezet
New York, Los Angeles, London, 2014–2015

ötvenhetedik fejezet
Párizs, New York, Montreal, Stockholm, London, Melbourne, 2015–2016

ötvennyolcadik fejezet
Washington, Havanna, Miami, New York, 2016

ötvenkilencedik fejezet
Washington, New York, Blantyre, Charlottesville, Lisszabon, 2017–2018

hatvanadik fejezet
Lisszabon, London, New York, Las Vegas, 2018–2019

hatvanegyedik fejezet
Tel-Aviv, New York, 2019

hatvankettedik fejezet
New York, Las Vegas, Los Angeles, Lisszabon, London, 2019–2020

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Szerzői jogok és engedélyek

Bibliográfia

Név- és tárgymutató

Képek

A szerző megjegyzése

A Madonna – Egy lázadó élet látszólag egyetlen emberről szól. De a könyv megírása és az ahhoz szükséges kutatómunka összesen ötéves időszaka során úgy találtam, hogy lehetetlen hű képet festeni Madonnáról úgy, ha popzenei vákuumban ábrázoljuk. Ő ugyanis nem csupán a szórakoztatóipar ikonikus személyisége, hanem olyan művész is, aki megváltoztatta a világ kultúr- és társadalomtörténetét. Ezért ahhoz, hogy elmeséljem a történetét, a mi történetünket is el kellett mesélni: Hogyan zárult az egyik évszázad és hogyan indult a másik? Hogyan befolyásolta Madonna a világot, és hogyan befolyásolta őt a világ?

Ebből adódóan exponenciálisan növekedett az anyagmennyiség, és a szöveghez kapcsolódó hivatkozások több száz oldalra duzzadtak. Ezért a Little, Brown kiadó és jómagam úgy döntöttünk, hogy az online térbe helyezzük át ezt a fontos, de terjedelmes információtömeget. A következő linken megtalálható az összes felhasznált forrásanyag a könyvhöz kapcsolódó végjegyzetektől kezdve az idézeteket is tartalmazó felhasznált irodalomig.

www.hachettebookgroup.com/titles/mary-gabriel/madonna/9780316456470/

Előszó
London, 2000. november 28.

a brixton academy koncertteremben a jelek szerint kissé leült a hangulat. A vendég DJ-nek nemhogy szórakoztatnia nem sikerült a várakozókat, de még a figyelmüket is nehezen tudta fenntartani. Viszont amint távozott a színről, a háromezres tömeg egy emberként kiáltott fel egy mindössze néhány elektronikusan generált hangból álló, ismerős melódiarészlet hallatán. Az egymás hegyén-hátán – sőt esetenként mások vállán – csimpaszkodó rajongók tömege csápoló karok, sikolyok és könnyek hullámzó tengerében egyesült. Egy kritikus „a poptörténelem egyik csúcspontjának” nevezte az eseményt. Bár még csak néhány hete jelent meg Madonna „Music” című, pikáns és buja elektropop száma, a közönség már az első néhány hangból felismerte, még mielőtt a költői kérdés elhangzott volna: „Do you love me?” (Szeretsz?).

Néhány pillanatra az álomszerű fotómontázs és hangalámondás csillapította a teremben eluralkodó őrjöngést, majd egy hatalmas brit zászló emelkedett fel a színpadról, és alóla előtűnt a rövid bőrdzsekit, strasszokkal kirakott övet és bőrnadrágot viselő Madonna. Egy lerobbant kisteherautó mellett énekelt és táncolt félmeztelen, kockahasú pasik gyűrűjében – így tartott görbe tükröt a pickup platóján vonagló szexis csajok csapatáról fantáziáló férfiaknak.

Jókedve ugyanolyan ragadósnak bizonyult, mint 15 évvel korábban, első amerikai turnéja idején, amikor a lemeztársasága még csak tesztelte ezt a Madonna nevű dance-pop-R&B hibrid csodabogarat. Azon az első turnén szemmel láthatólag alig akarta elhinni, hogy színpadra léphetett, és a többezres, többnyire fiatal lányokból álló, a nevét skandáló tömeg tényleg csak az ő kedvéért jött el a koncertre. Most, sok év után ugyanaz az öröm sugárzott az arcáról, miközben a némileg idősebb, és sokkal vegyesebb összetételű közönség szeretetében fürdött. Ő is viszonozta ezt a szeretetet: belevetette magát a tömegbe, négy, készenlétben álló táncos karjai közé.

Madonna gyakran emlegette, hogy az alkotói folyamatot – a dalszerzést, a turné kitalálását és megtervezését, a fotózást vagy klipkészítést, majd később a filmrendezést – tekinti a legfőbb értéknek. De időnként maguk a fellépések is az alkotói folyamat szerves részévé, a rajongók pedig alkotótársakká válnak. Ilyen alkalom volt az a bizonyos novemberi este a Brixton Academy koncertteremben is. Madonna 29 perces előadása ugyanolyan hőfokon izzott, mint a rajongótábor.

Már hét éve nem lépett fel az Egyesült Királyságban. A Brixton Academy korlátozott befogadóképessége viszonylag intim körülményeket biztosított a visszatéréséhez. A VIP-szektorban többek között olyan hírességek foglaltak helyet, mint Mick Jagger, George Michael, Ewan McGregor, Alan Parker rendező, Stella McCartney és Alexander McQueen divattervezők, valamint Madonna jövendőbeli férje, Guy Ritchie filmrendező. A közönség soraiban pedig több ezer közönséges földi halandó. Egyesek meghívás, mások sorsolás útján jutottak a jegyükhöz, megint mások tetemes összegért, aukción tettek szert rá. A Madonna nevével kidekorált épület körül a nagy erőkkel kivonuló rendőrség barikádokkal tartotta féken a bejutni vágyók rohamát. Az egyik beszámoló szerint a fél évszázada a londoni jamaicai közösség szívének számító Brixtonban egészen Nelson Mandela négy évvel korábbi látogatása óta nem volt szükség ilyen fokú biztonsági készültségre.

Madonna sejtette, hogy a koncertterem nem lesz elég nagy minden érdeklődő számára, így úttörő ötlettel kereste meg a brit MSN.co.uk hálózatot – azt javasolta, hogy közvetítsék a koncertjét az interneten. A hálózat látott az elképzelésében fantáziát, így hamarosan meg is valósulhatott az első élő online koncertközvetítés. Ennek révén 33 ország közönsége követhette nyomon az előadást hat nagyvárosban – kihelyezett gigantikus kültéri képernyőkön New Yorkban és Párizsban, valamint kilencmillió otthoni számítógépen keresztül.

A webes közvetítés nem volt zökkenőmentes, részben mert a szélessávú internet még gyerekcipőben járt, így sok otthoni rendszer nem állt készen a fogadására. Mindenesetre ez az esemény mérföldkővé vált a zenei előadások szempontjából: új, hatalmas globális platform született. Az MSN „a történelem legnagyobbra törő webes eseményének” titulálta a bulit, amely 2018-ban minden idők legnagyszabásúbb internetes popkoncertjeként került be a Guinness Rekordok Könyvébe.

Mire Madonna befejezte aznap az első, „Impressive Instant” című számát, alapjaiban kiforgatta a sarkából a popvilágot. Nemcsak kereskedelmi értelemben, hiszen addigra már több mint 150 millió albumot eladott világszerte, és minden idők legsikeresebb női szólóelőadójának számított. És nem is csupán művészi szempontból, hiszen túl volt már azon, hogy hagyományos pop-rock koncert helyett tökéletes színházélményt nyújtson; kereskedelmi eszközből önálló művészeti ággá nemesítse a videóklipet, és az alkotástól a fejlesztésen át a forgalmazásig a saját kezébe vegye az irányítást a zenéje fölött. A legnagyobb vívmánya mindazonáltal a társadalmi szerepvállalása volt.

Az 1980-as évek elején, amikor Madonnából „Madonna” lett, a pop és rock világát fehér férfiak uralták. Az általuk vezetett lemeztársaságok, rádiócsatornák és koncerttermek egyetlen fontos célcsoportra – a fehér pasikra és fiúkra – összpontosítottak. Az egész iparágat az ő szórakoztatásukra alakították ki. A rock a heteroszexuális szerelmet állította középpontba – általában férfiszemszögből. Az e területen fellépő nőktől szexis, de nem kihívó megjelenést vártak, hogy kellemes bizsergést váltsanak ki az inkább a külsejükre, semmint a hangjukra kíváncsi közönségből. Nyugodtan eljátszhatták, hogy rockerek, de közben muszáj volt kicsit riszálni magukat a pasik kedvéért, és időnként talán a lemeztársaság nagykutyáinak is a kedvére tenni.

A melegek és leszbikusok szereplésének két feltétele volt: nem vállalhatták fel nyíltan magukat, és a dalszövegeik sem utalhattak egyértelműen arra, hogy nem heteroszexuálisok. A fekete előadók közül csak kevesen tudták áttörni az előttük tornyosuló falat, és eljutni a fehér közönséghez, ezáltal pedig szert tenni a nélkülözhetetlen pénzügyi támogatásra. A legtöbb fekete előadót külön lemeztársaságok szerződtették és külön rádiócsatornák játszották a számaikat. Ráadásul jelentősen különbözött a gázsijuk is. Az 1980-as évek elején még újdonságnak számított, hogy egy fekete előadó fehér közönség előtt szerepeljen – bár Michael Jackson, Prince és Tina Turner már feszegette a határokat. Még ennél is ritkább volt, hogy fekete és fehér előadók együtt lépjenek színpadra.

Ebbe az elnyomó közegbe csöppent bele Madonna pályafutása kezdetén. De esze ágában sem volt beletörődni a helyzetbe: inkább kérlelhetetlenül, gyakorta vakmerően ellenszegült. Ifjú évei felkészítették a harcra. Megtapasztalta a rasszok közti harmóniát a zenében és az ellenségeskedést az utcán; a melegek szabadságát a táncparketten és a homofóbiát a világban; a női szexualitás hatalmát és az e hatalom megnyirbálására törekvő szexizmust; valamint azt, hogy a gyűlölettől fröcsögők előszeretettel öltik magukra a szeretetet hirdető vallások álcáját. Ezek a leckék gazdagították az életét és művészetét.

Popsztárként – amely szerepkör egyrészt emészthetőbbé tette, ugyanakkor veszélyesebb színben tüntette fel az elképzeléseit – nekilátott, hogy minden létező csontvázat kirángasson a szekrényből, és minden faji és nemi korlátot ledöntsön. Színészként, agitátorként és villámhárítóként kínálta magát, és szálka volt néha még a saját rajongói szemében is. Szeretetre, de még ennél is inkább értő fülekre vágyott. Egyszerűen mondani akart valamit.

Először a fiatal lányokhoz jutott el az üzenete. A társadalom által gyakran semmibe vett és alulértékelt kamasz lányok hatalmas serege nyitottnak bizonyult a mintegy barátnők közt elhangzó jótanácsra: függetlenedjenek, legyenek önmaguk, merjenek cselekedni, ahogyan ő is tette. A szülőket és a sajtót eleinte csak mulattatta, egy idő után viszont már megrémisztette az, amit láttak. A lányok elkezdték Madonna öltözködését utánozni: leggingsbe és csipkébe bújtak, és kendőket kötöttek a fésületlen loboncukba. A felnőttek a lányok megjelenése miatt aggódtak; a jelek szerint az kevésbé érdekelte őket, hogy a lázadó tinédzserek mit gondolnak.

A magát a fenti csoport egykori tagjaként meghatározó feminista írónő, Courtney E. Martin így vallott erről: „Madonna nem arra tanított bennünket, hogy pogányok vagy prostik legyünk […] Hanem arra, hogy szemtelenek, könyörtelenek és sokrétűek […] Nem a miniszoknya, hanem a képzelőerő volt a lényeg.” A Madonna dalain felnövő, Martinhoz hasonló lányokból lettek a következő nemzedék befolyásos aktivistái – a Riot Grrrl mozgalom hívei, a „girl power”-szlogen hirdetői, a posztfeministák és a feministák harmadik hullámának tagjai.

Néhány éven belül a világ minden táján a különböző rasszokhoz tartozó, hetero- és homoszexuális nők és férfiak megismerték és megértették Madonnát, és végignézték, amint újra és újra az orrára koppintanak, amiért kimondja és megteszi azt, amit ők nem mertek. Különösen szókimondó volt az AIDS-válság kezdetén, amikor az Egyesült Államok kormánya nem volt hajlandó finanszírozni a főként meleg férfiak ezreinek életét kioltó betegség elleni gyógymód kifejlesztését. Madonna néhány nagyon közeli barátját is elragadta a kór.

Sértettségében és dühében hírnevét és személyes vagyonát is latba vetette, hogy eloszlassa az AIDS-et övező félelmet, és felszámolja a nyomában járó megbélyegzést, amelyben a betegeken kívül minden meleg férfinak is része volt. Azokban az időkben a rettegés és a szégyen kéz a kézben jártak. A melegek nemcsak kívülállók, hanem számkivetettek is voltak. Matt Cain író így emlékszik vissza Északnyugat-Angliában élő, saját szexualitásával viaskodó, riadt 12 éves énjére: „Aligha lehet eltúlozni a Madonna által gyakorolt érzelmi hatást. Amikor úgy éreztem, »mocskos titkot« cipelek, és mindenki utálna, ha valaha kiderülne, hogy meleg vagyok, akkor behúzódtam a szobámba, és az ő számait hallgattam, megnéztem a videóklipjeit, elolvastam a vele készült interjúkat. Az volt a benyomásom, hogy egyedül ő áll mellettem, ő támogat. Ilyenkor egy kicsit mindig jobban éreztem magam, mert ő ott volt nekem.”

Az 1990-es évekre még a társadalomtudósok és entellektüelek is kapizsgálni kezdték, hogy ez az úgynevezett popénekes, aki az újságírók nagy része szerint leginkább csak az öntömjénezés művészetében jeleskedik, valójában időtálló és páratlan kulturális jelenség, sokoldalú tehetséggel megáldott művész. Az egyetemeken Madonna-kurzusokat indítottak. Tudományos cikkeket és könyveket írtak a munkásságáról és az általa gyakorolt hatásról. Híres emberek udvarolták körül, személyes és szakmai kegyeit keresve.

1994-ben az új zsurnalizmus névre hallgató macsó irányzat jeles képviselője, Norman Mailer interjút készített Madonnával. Madonna különösen nehéz időszakot élt át, miután csúnyán leszerepelt a „The Late Show with David Letterman” című televízióműsorban. Mailer két következtetést vont le a beszélgetésből. Először is, kiadatlan írásában rajongva jellemezte Madonnát: „aprócska kis digó, akinek a tökei paraszti őseinek öntöttvas golyóiból lettek kifaragva”. Röviddel ezt követően pedig a cikkét is megírta az Esquire magazinban, amelyben a „legnagyobb élő női művésznek” titulálta Madonnát.

Mire Madonna a Brixton Academy színpadára lépett, már nem is annyira élő embernek, mint fogalomnak számított. Míg korábban a Madonna név hallatán az emberek a mennyek királynőjére asszociáltak, a többség addigra a szórakoztatóipar koronázatlan királynőjére gondolt, aki „ki nem szarja le” alapon kimondta a maga igazát, és csak azért is túlélt. És közben minden ízében hétköznapi ember maradt. Mi több, anyává vált.

Az első szám után Madonna ledobta a bőrdzsekit, és a koncert hátralévő részében egy olyan pólóban énekelt, amelyen elöl az újszülött kisfia, Rocco, hátul pedig a négyéves lánya, Lola neve állt. Ezzel az egyszerű gesztussal nagyon komolyan szembement az elvárásokkal. Az anyukák nem szoktak rock- vagy popsztárok lenni. Ha mégis, akkor nem dicsekszenek a gyerekeikkel. Kivéve Madonnát.

Ez a pillanat Madonnát a világ legragyogóbb, legklasszabb dolgozó anyájává tette: keménynek, izmosnak, harcosnak, agresszívnak hatott, úgy keringett, mint egy dervis, és őrülten szexis volt, amint „Runaway Lover” című, egy nőben végre az emberére akadó gazfickóról szóló számra váltott. A háttérénekesei, Donna De Lory és Niki Haris, akiknek a mozdulatai általában tökéletesen megkoreografáltak, felszabadultan táncoltak a dal alatt.

Madonnának számos oka volt az ünneplésre. Pályája kezdete óta nem volt még része ilyen sikerszériában. Az elmúlt öt év során őrült nagy kockázatot vállalt az Evitával. A musical filmváltozatában a címszerepet játszotta, és tudatában volt annak, hogy a zeneszerző, a műfaj királya, Andrew Lloyd Webber nem őt szemelte ki a szerepre. Ennek ellenére Golden Globe-díjat kapott az alakításáért.

Ezt a számos kihívást tartogató közönségfilmet két album követte, amelyekkel Madonna teljesen új, kísérleti terepre lépett. A William Orbit brit zeneszerzővel készített Ray of Light című korong végül elhozta számára a Grammy-díjat, amely a karrierje első 15 évében érthetetlen módon mindig kicsúszott a keze közül. Mirwais Ahmadzaï Párizsban élő, afgán-olasz electrofunk zeneszerzővel készített albuma, a Music hangzásbeli és kulturális sokszínűségével pedig előrevetítette Madonna jövőbeli munkásságát. Ezen munkákat követően a fontosabb művészek rangjára emelkedett.

A magánéletében Madonna olyan boldog volt, amennyire csak mert az lenni. Az Evita forgatása alatt teherbe esett partnerétől, Carlos Leontól. Lourdes lányuk születése kiszabadította a gyász fogságából, amit az anyja halála, valamint az elmúlt 15 évben az AIDS-ben elhunyt barátai miatt érzett. Lourdes – Lola – a reményt és a jövőt testesítette meg. A világosságot.

Madonna minden szempontból újjászületett, és adott egy esélyt a családalapításnak is, mégpedig második gyermeke, Rocco apjának, Guy Ritchie-nek az oldalán. Fia 2000. augusztusi születése, és a Guy Ritchie-vel tervezett házassága révén Madonna kiegyensúlyozottabbá vált, mint a megelőző 37 évben valaha. A magánéleti biztonság hatására merészebben kibontakoztathatta kreativitását. Egy időre még az általában kegyetlen pletykalapok is megkegyelmeztek neki.

Nyugodtnak és boldognak tűnt, ahogy ott ült Mirwais mellett a londoni színpadon, cowboykalapban és csizmában, és a „Don’t Tell Me” című számot énekelte. Olyan világban élt, amelyre mindig is vágyott: feszegethette a határokat, miközben támogatók vették körül minden oldalról. Még a színpad is segítette abban, hogy elmesélhesse a történetét.

Aznap este Madonna ízig-vérig amerikai, vadnyugati sztorit adott elő. A nézők az Egyesült Államokból Angliába költöző énekesnő szemüvegén keresztül bepillantást nyerhettek egy képzeletbeli múltba. Humoros, ugyanakkor stílusos előadásra törekedett, így Domenico Dolce és Stefano Gabbana olasz divattervezőkre bízta a spagettiwestern tematikájú színpadkép megalkotását aranyló szalmabálákkal, arany cowboykalapokkal, strasszok tömegével és arany csillámporral.

Mindenki vette a lapot. Miközben Madonna a prérit ábrázoló, vetített háttér előtt táncolt cowboyszerelésben Donnával, Nikivel és négy férfival, lényegében az AIDS megjelenése előtti New York és San Francisco világát elevenítette fel: a melegklubokban ez a külső és az ilyen fickók tömegei hódítottak. „Tetszik?” – kérdezte Madonna a Brixton skandáló és sikoltozó közönségétől a táncra utalva. Majd lelassította a dalt, és a refrént ismételgette: „Please don’t, please don’t tell me to stop” (Kérlek ne mondd, hogy fejezzem be). Mégis befejezte. Kifulladt, hiszen alig három hónapja hozta világra Roccót. Egy lassabb szám, a „What It Feels Like for a Girl” alatt kicsit levegőhöz juthatott.

A címben szereplő „lány” olyasvalakire utal, aki úgy érzi, a félelem vagy a hagyományok megfosztják a hatalmától és a hangjától. Madonna térdre ereszkedve, lehajtott fejjel gyűjtött erőt, mielőtt belekezdett az egyik rajongója által csak „kibaszottul lenyűgöző dalnak” mondott számba. Ugyanolyan merész és őszinte feminista óda ez, mint az „Express Yourself”, bár melankolikusabb. Hiszen a korábbi dal születése óta eltelt több mint tíz évben nem sokat moccant előre a társadalmi felvilágosodás szekere.

Madonna énekében megkapó erő keveredett a fásultsággal. A tömeg is vele együtt énekelt. Eközben a meleg férfiak szeméből kicsordult a könny, mivel magukra ismertek a történetben. A közönség soraiból senki sem tudhatta, mennyivel rosszabb világ vár rá a közeljövőben, és természetesen Madonna sem láthatta előre, hogy a 2000 novemberében még tökéletesnek tetsző élete hamarosan újra atomjaira hullik. Megint hiába ostromolta a boldogság csúcsait. Munkássága újfent rosszindulatú kritikák kereszttüzébe kerül. A gyakran kegyetlen reakciókat kiváltó magánéleti döntései miatt minden eddiginél durvábban ostorozzák majd. És hogy kezdheti az egészet elölről. Már megint.

A „What It Feels Like for a Girl” és amit a szám megjövendölt, túlságosan komor befejezés lett volna. Így hát Madonna visszaugrott a kisteherautó platójára, majd a tetejére, hogy előadja az 1983-as „Holiday” című megunhatatlan számát. A The Guardian című brit napilap újságírója, Maddy Costa szerint ebben a pillanatban „a jelenlévők mindegyike őrülten izgatott kamasszá lényegült át”.

A koncert zárásaként Madonna visszatért a kezdetekhez: a „Music” című számhoz és a torzított hangú kérdéshez: „Do you love me?” (Szeretsz?). Egyértelmű volt a válasz. Madonna és táncosai mögött a karrierje különböző állomásairól készült képek váltakoztak gyors egymásutánban. Merész húzás volt emlékeztetni a közönséget a fiatalkori énjére, hiszen rosszul is kijöhetett volna az összehasonlításból. De bizonyára tisztában volt vele, hogy ez a veszély nem igazán fenyegeti.

A színpadon látható, meglepően mesterkéletlen és kissé zilált 42 éves nő ugyanolyan gyönyörű, magabiztos és vonzó volt, mint évtizedekkel korábban. És ennek hatására a nézők is megbékéltek magukkal. Ők sem voltak már huszonévesek. De előnyükre változtak.

Első rész
MICHIGAN

1958–1978

első fejezet
Pontiac, 1958–1963

Szerintem nem tudta szavakba önteni a fájdalmát.

Madonna

a házak szerények voltak, a bennük élő családok fiatalok és csórók. Nyaranta a környék a gyerekek birodalmává változott – a drótkerítéssel elválasztott kis udvar volt kalandjaik színtere. Az udvarok végében vasúti sínek, azokon túl pedig egy szennyvízcsatorna-rendszer húzódott – ott találnak új játszóhelyre, amikor már át tudnak mászni a kerítésen. Kisebb korukban azonban az udvar jelentette a világot, ami bőven elég is volt nekik. Eleven és hangos világ volt ez: éjjel-nappal kiabálás és nevetés, a lemezjátszó és rádió zaja, a főző, takarító és teregető anyák zörgése és csevegése, és a többnyire a General Motors üzemeiben dolgozó apák műszak eleji és végi köszönése és búcsúzása töltötte meg. Csak sötétedés után, azt követően, hogy a gyerekek is lefeküdtek, csendesedett el annyira az utca, hogy hallani lehessen a nyitott ablakokon át a tévéből kiszűrődő bérröhögőket és a közeli adótorony folyamatos zümmögését, ami minden itt élő lakosnak az agyára ment.

Pontiac Herrington Hills negyedét – hasonlóan az Egyesült Államok sok más közösségéhez – azok a férfiak és nők népesítették be, akik az országot a II. világháború után újjáépítették. Az amerikai álom megvalósítására törekedtek a hit, a család és a haza nevében. Pontiac mégis különleges volt abban az értelemben, hogy számos különböző származású és bőrszínű lakos telepedett le itt. Az elmúlt évtizedekben hívták őket a vidékre, északra, Michiganbe, hogy kielégítsék a robbanásszerűen fejlődő autóipar munkaerőigényét. Afroamerikaiak, mexikóiak, kelet-európaiak, olaszok, írek – az Egyesült Államok egész területéről, sőt bárki a világból jöhetett, aki szakszervezeti állásra és biztos jövőre vágyott. Az 1940-es évek végén és az 1950-es évek elején a leszerelt katonák is csatlakoztak hozzájuk. Egész negyedek nőttek ki a földből, otthont kínálva a betelepülőknek. Emellett iskolák is épültek, hogy oktatást biztosítsanak a gyerekeiknek. Ez kulcsfontosságú volt az álom szempontjából: azok, akik túlélték a közelmúlt borzalmait, jobb jövőt kívántak a gyerekeiknek. Pontiacban megtalálták, amit kerestek: az itteni iskolák az állam legjobbjai közé emelkedtek.

Az újdonsült házasok, a 24 éves Silvio „Tony” Ciccone és a 22 éves Madonna Fortin 1955-ben csatlakoztak a Herrington Hills-i sokadalomhoz, amikor beköltöztek a Thors Street egyik aprócska házába. A második bevándorlási hullámmal érkeztek hasonló korú és élethelyzetű társaikkal egyetemben. Így aztán, amikor Madonnának gyerekei születtek (öt év alatt öt, először 1956-ban Anthony, majd 1957-ben Martin), hasonszőrű anyák vették körbe. Az idegenek idővel családtagokká váltak, ami az ifjú pár közötti köteléket is szorosabbra fűzte, miközben mindketten azon dolgoztak, hogy megalapozzák hosszúnak és boldognak ígérkező közös életüket.

Tony Ciccone az Adriai-tenger partján fekvő Abruzzóból származó olasz bevándorlók hatodik, és egyben legfiatalabb fiaként született. Családja Pennsylvania nyugati részén, a munkát kínáló acélművek közelében telepedett le. Bár konkrét értelemben az Egyesült Államokban éltek, minden más szempontból Olaszországban maradtak. A Ciccone família tagjai olaszokkal vették körbe magukat, olaszul beszéltek otthon és az utcán, és a délolasz templomok félelmetes hangulatát meghatározó, sötét és halálcentrikus katolikus képekkel pakolták tele az otthonukat. Minden fiú az acélművekben dolgozott; Tonyt kivéve, aki csatlakozott a légierőhöz, és főiskolára ment. Ő testesítette meg az első generációs bevándorlókról kialakult képet: vállalta a kemény munkát, a szorgalmas tanulást és a szabályok betartását – bármit, csak hogy amerikaivá válhasson, és a gyerekeinek sokkal jobb lehetőségeket biztosíthasson, mint amilyenek neki jutottak.

Madonna Louise Fortin támogatta ebben a törekvésében. A talpraesett, muzikális és szorgalmas fiatal nő nyolcgyermekes francia kanadai gyökerű családba született. A família Michigan államban, Bay Cityben élt, apja szép sikereket ért el a régió legnagyobb iparágában, a fakitermelésben. A „fűrészmalmok és hajóácsok” városában tehetősnek számítottak. A Fortin család tagjai is mélyen hívő katolikusok voltak, de kevésbé szélsőséges formában, mint a Cicconék.

Tony és Madonna 1951-ben ismerkedtek meg a lány bátyjának esküvőjén. A vőlegény Tonyval együtt állomásozott a légierő egyik texasi támaszpontján. A javarészt leveleken keresztül zajló négyéves udvarlást követően, miután Tony megszerezte a mérnöki diplomáját, 1955 júliusában Bay Cityben összeházasodtak, majd a közeli Pontiacban telepedtek le.

A párt a többségtől eltérően nem az autóipar vonzotta oda. Tony a Chrysler védelmi részlegénél helyezkedett el az ellenséges technológiával szemben korszerű védelmi rendszereket fejlesztő, elit tudós- és mérnökcsapat tagjaként. A részleg kitüntetett szerephez jutott, miután a szovjetek 1957-ben felbocsátották az első műholdat, a Szputnyik–1-et. Ettől kezdve Tonynak és kollégáinak az volt a feladatuk, hogy megelőzzék a háborút. Mégpedig olyan félelmetes fegyverek kifejlesztésével, amelyekkel senki nem mer majd szembeszállni. És miközben erre törekedtek, olyan új anyagokat és módszereket fedeztek fel, amelyek révén technológiai forradalmat robbantottak ki. Különleges élmény volt mindez a biztos jövő megteremtésén fáradozó fiatalember számára. Mindezen felül még csinos feleséggel és gyerekekkel is büszkélkedhetett, így nem csoda, hogy Tony úgy érezte: övé a világ.

1958. augusztus 16-án, a Fortin családnál Bay Cityben tett látogatás során a feleség életet adott első lányuknak, Madonna Louisének. A sötét hajú és zöld szemű csöppség mindig is kitüntetett szerepet játszott a Ciccone családban: egyrészt ő volt az első lány, másrészt természeténél fogva figyelmet követelt magának. És persze ott volt a neve is. Szokatlan, vallási jelentőséggel bíró nevet kapott, amit ráadásul az anyja is viselt. Olyan név volt ez, amely tekintélyt kölcsönzött a hordozójának.

Madonna – az apjának csak Nonni – nem sokáig élvezhette a legkisebb gyermeknek kijáró figyelmet. 1959 augusztusában újabb kislány, Paula, majd 1960-ban a harmadik fiú, Christopher is megszületett. A Ciccone család aprócska Thors Street-i otthona zsúfolásig megtelt a gyerekekkel.

Madonna egyik legkorábbi, tipegőkorából származó emléke, amikor a fivéreivel és nővérével közös szobájukból átvackolt a szülői ágyba. „Szerintem gyakran csináltam ezt, mert amikor odaértem, felültek a szüleim az ágyban és felsóhajtottak: »Ó, ne! Már megint itt van.«.” „Mennyországnak” hatott, amikor az anyja homlokon csókolta, miután bebújt a meleg ágyba, és érezte a bőrén a mama selyem hálóingének hűvös anyagát.

Napközben jóval nagyobb zűrzavar uralkodott a házban. Az apró nappaliban Johnny Mathis, Harry Belafonte, Sam Cooke, és leggyakrabban Chubby Checker „The Twist” című száma szólt a lemezjátszón. Ez utóbbira az egész család ropta a táncot. A nap nagy részében azonban a gyerekek játszottak, és a sebesülésig harcoltak egymással. Madonna így számolt be erről az időszakról: „Emlékszem, amikor anyám a konyhakövet súrolta. Ő végezte az összes házimunkát, és mindent felszedett utánunk, amit szétszórtunk. Nagyon rendetlenek voltunk, szörnyű rosszcsontok.”

Főleg a bátyjai, akik kiskoruktól kezdve nagy bajkeverőnek számítottak: gyújtogattak és ablakokat törtek be kövekkel. „Szerintem sokan néztek ferde szemmel a szüleinkre, amiért annyi gyerekük volt, és amiért sosem kiabáltak velünk. A bátyáim féktelenek voltak, de anyámék soha nem veszekedtek velük. Csak átöleltek minket, és a vállunkat átkarolva halkan beszéltek hozzánk” – mesélte Madonna. Ez talán abból adódott, hogy annak idején a Fortin fiúk is nagy vadócok voltak Bay Cityben. Vagy a vallásos lelkületből. A két szülő keresztény hite az élet minden területét áthatotta.

A vallás a pontiaci élet alapköveként szolgált, ugyanakkor a vegyes összetételű népesség miatt sok különféle – katolikus, protestáns, baptista, keleti ortodox, zsidó, afrikai metodista episzkopális – egyházra oszlott. Előfordult, hogy az utca egyik sarkán katolikus templom, a másikon zsinagóga állt. Az élet ritmusát az egyházi események egymásutánja szabta meg. A Ciccone család szemében az otthonon kívül az egyház jelentette a törvényt, a világért meg nem kérdőjelezték volna a tanait. Az otthon falain belül pedig a vallás Jézus Krisztus alakjában testesült meg. Idősebb Madonna élő jelenlétként kezelte, akihez imádkozhatott, akit imádhatott, akinek a védelmét élvezhette. Emiatt is tűnt olyan kegyetlenségnek, ami vele történt.

Tony és Madonna mindent úgy tett, ahogy a nagykönyvben meg van írva: jó és nagylelkű emberek voltak, betartották az egyházi és a világi törvényeket, és a családnak szentelték magukat. Hogyan torkollott mégis tragédiába az életük?

Madonna 28 éves volt, és a hatodik gyermekét várta, amikor kiderült, hogy mellrákja van. Fiatalabb korában röntgenasszisztensként dolgozott. Akkoriban még nem alkalmaztak óvintézkedéseket, hogy megvédjék az egészségügyi dolgozókat a röntgensugárzás káros hatásaitól. De mindegy is volt, mi okozta a bajt. A lényeg, hogy megtörtént.

Az anyjáról szóló történetekben Madonna gyakran említette a vallási fanatizmusát: „Nyers rizsszemeken térdepelt és imádkozott a nagyböjti időszakban. Drót vállfán aludt. Megszállott hívő volt.” Könnyen elképzelhető, hogy az idősebb Madonna a diagnózist követően még elszántabban imádkozott és még nagyobb áldozatokat ajánlott fel Istennek a gyógyulásáért. Az imádság a testi egészséget ugyan nem hozta el számára, de elég erőt adott neki ahhoz, hogy a rák kezelése nélkül kihordja a gyermekét, és közben elrejtse a félelmét a többi gyereke előtt. Madonna évekkel később így emlékezett vissza erre: „Sokáig húzódott a betegsége, de soha nem mutatott önsajnálatot. Nem volt hajlandó belekeseredni a tragikus helyzetébe. Ilyen szempontból csodálatos példát mutatott nekem.” De gyerekkorában a kisebb Madonna gyakran összezavarodott.

Az egyik legszívfacsaróbb története a betegségről az, amikor egy napon játszani szeretett volna az édesanyjával. Tudta, hogy az anyja gyenge, de nem értette, hogy miért. „Emlékszem, nagyon rosszul volt. A kanapén kucorgott. Felkúsztam mellé, a hátára másztam, és ott nyafogtam, hogy »Játsszunk, játsszunk, játsszunk!«. De nem akart. Nem tudott, és kínjában sírva fakadt. Én dühbe gurultam, az öklömmel ütöttem a hátát és kiabáltam vele: »Miért csinálod ezt?«. Akkor észrevettem, hogy sír. Emlékszem, úgy éreztem, erősebb vagyok nála. Olyan kicsi voltam, de ahogy átöleltem, éreztem, ahogy az egész teste rázkódik a zokogástól. Olyan volt, mintha ő lenne a gyerek. Ezek után nem kínoztam többé. Ez volt a fordulópont, amikor megtudtam, hogy baj van. Szerintem emiatt nőttem fel olyan korán. Tudtam, hogy az enyém a döntés: szomorkodhatok, összeomolhatok és önsajnálatba süppedhetek, vagy megrázhatom magamat, és mondhatom azt, hogy lesz ez még jobb is.”

1962. július 1-jén idősebb Madonna újabb lánynak, Melanie-nak adott életet. Utána olyan rossz állapotba került, hogy be kellett feküdnie a kórházba. De továbbra is fenntartotta a látszatot, amikor Tony bevitte hozzá látogatóba a gyerekeket. „Nagyon vicces volt, ezért nem volt olyan szörnyű bejárni hozzá a kórházba” – mesélte Madonna. A kórterem lett a családi összejövetelek új színhelye. Itt próbálták megteremteni az otthon melegét, miközben a vaságyban fekvő anyjukkal beszélgettek, aki a szemük láttára fogyott el hétről hétre. „Anyám körülbelül egy évig feküdt kórházban, és közben az apám is megváltozott. Le volt sújtva” – emlékezett vissza Madonna. Ő tudta azt, amit a gyerekek még nem: hogy az anyjuk nem tér haza többé.

A Ciccone család életében általában nagy eseménynek számított minden születésnap, de abban az évben másképpen alakult. A kis Madonna 1963. augusztus 16-án betöltötte az ötöt, Paula alig egy héttel később a négyet, Christopher pedig november 22-én, Kennedy elnök meggyilkolása napján a hármat. Christopher így emlékezett vissza erre: „[Az anyámmal] kapcsolatos néhány emlékem egyike, hogy kitépnek a karjából a kórházban, de én nem akarok hazamenni. Az apám is megerősítette, hogy így történt. Közvetlenül a születésnapom után halt meg.”

Egy telefonhívásból értesültek a megrázó hírről. A család december 1-jén Bay Cityben tartózkodott, mert a kisbabát, Melanie-t a nagyanyjánál helyezték el. A konyhában megcsörrent a telefon. Tony vette fel. Sírt, amikor letette. Elmondta, hogy meghalt a felesége. A könnyeit nyeldesve arra kérte a többieket, hogy ne sírjanak. „Szerintem azért kellett ezt tennie, mert kezdett szétesni” – vallott erről Madonna. Tony soha nem beszélt az anyjuk elvesztéséről a gyerekekkel. „Soha nem kérdezte meg, hogyan érezzük magunkat ezzel kapcsolatban. Soha nem ölelkeztünk össze. Soha nem sírtunk együtt. Az apám nagyon sztoikus és régimódi volt. Le volt sújtva. Szerintem nem tudta szavakba önteni a fájdalmát” – emlékezett vissza az énekesnő.

Madonna a hír hallatán úgy érezte: mintha „kitépték volna a szívemet a mellkasomból […] teljesen magamra maradtam. El sem tudtam képzelni, hová lett az anyám, és a szívem mélyén a visszatérésére vártam”. Tony is mélyen megrendült. 32 évesen ott maradt egyedül hat, nyolcévesnél fiatalabb kisgyerekkel – köztük egy csecsemővel.

Madonna Louise Fortin Ciccone temetési szertartására ugyanabban a Bay City-i templomban került sor, ahová nyolc évvel korábban ifjú menyasszonyként bevonult. Most viszont élettelenül feküdt a nyitott koporsójában, összevarrt ajkakkal. Egyértelmű volt, hogy ő, vagy az, aki egy kicsit hasonlított rá, eltűnt. És a fényt is magával vitte.

Tudok egy helyet, ahová nem jár senki

Mély völgyben bújik meg, hegyi patak rejti

Minden csupa szépség, nyugalom és béke

Ott, a patak mellett fekve álmodhatok végre.*

Ez volt Madonna kedvenc dala gyerekkorában. Az édesanyjától tanulta, és amikor anya lett, ő is énekelte a gyerekeinek.

* Pétersz Tamás fordítása.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Crimson Pro – SIL Open Font License
Frank Ruhl Libre – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Prompt – SIL Open Font License
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Spectral SC – SIL Open Font License